Chloe Neill v nakladatelství

FANTOM Print

Upíři z Chicaga

Holky někdy koušou

Kousnutí páteční noci

Dvojí kousnutí

Na ostří špičáku

Až do dna

Mrazivé kousnutí

Pravidla hry

Hořké sousto

Wild Things *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

FANTOM Print
2017

Copyright © Chloe Neill, 2013

Translation © Petra Kubašková

Cover © Tony Mauro

ISBN 978-80-7398-927-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-928-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Pro Jeremyho, který mě někdy nechá vyhrát, obvykle mě nechá psát

a vždycky se podělí o skořicový rohlíček. Jsi nejlepší.

Náš osud není ve hvězdách. Je v nás samých.

William Shakespeare

KAPITOLA 1
ZIMNÍ OCHRÁNKYNĚ

Začátek února

Chicago, Illinois

Zírala jsem na lesklou ocelovou čepel, jejíž nabroušený okraj byl pouhých několik palců od mé tváře, a snažila jsem se neucuknout. Nervy jsem měla napnuté k prasknutí, prsty mi klouzaly po rukojeti mé vlastní starodávné katany a pohledem jsem těkala mezi zbraní, která mě ohrožovala, a mužem, jenž ji svíral v ruce.

„Nervózní, Ochránkyně?“ zeptal se blonďatý upír přede mnou, který nedržel jednu, ale dvě prastaré samurajské zbraně.

Navlhčila jsem si rty, upravila úchop a snažila jsem se, aby mě nestydatý zájem o mého protivníka – o tu jeho zpocenou polonahou figuru, úchvatné zelené oči, zlaté vlasy lehce se dotýkající jeho ramen – neodvedl od mé mise:

Dostat – ho – na lopatky.

„Ani v nejmenším, Sullivane.“ Mrkla jsem na něj a v okamžiku, kdy se jeho oči rozšířily zájmem, jsem využila šance. Klesla jsem na kolena a rukojetí své katany jsem trefila Ethanovu pravou ruku, takže jsem ho rozhodila a on upustil meč.

Tedy přesněji řečeno jeden z mečů.

Mým soupeřem byl Ethan Sullivan, čtyři sta let starý upír a Mistr Cadoganského Domu, jednoho ze tří upířích Domů v Chicagu. To on byl ten upír, který mě jedné jarní noci proměnil a zachránil mě přitom před brutálním útokem.

Nyní byl také upírem, díky němuž jsem se cítila celá.

Byla jsem osmadvacetiletá bývalá studentka postgraduálu, ze které udělal nesmrtelnou bojovnici… a hrozně ráda jsem využila příležitosti ukázat mu, co přesně stvořil.

Dnes v noci to znamenalo, že se budu učit bojovat nejen s jednou, nýbrž se dvěma mírně zakřivenými katanami. Upíři katany milovali, dávali přednost mečům před pistolemi – především proto, že upíři byli prastaří snobové, které kdysi jeden samuraj putující po Evropě přesvědčil, že katany jsou nadřazené všem ostatním zbraním.

Historie stranou. Mít v rukou dvě katany byla ošemetná záležitost. Katana je elegantní, a když se s ní člověk ohání, má to vypadat jako ladné cvičení – stejnou měrou tanec jako ukázka důvtipu a síly. Se dvěma meči to však nešlo snadno, chtělo to znovu přijít na to, jak udržet tělo v rovnováze… a nepřerazit se o vlastní zbraně.

Naštěstí měl problémy dokonce i Ethan. Sebral meč, který upustil na tatami žíněnku na podlaze tréninkové haly našeho Domu, a mračil se přitom.

Upíři na balkoně, kteří náš cvičný zápas sledovali dychtivýma očima, zajásali, když se jejich hrdina, Mistr Domu, znovu připravoval k boji.

A nebyli jediní, kdo přihlížel.

Můj bývalý učitel umění s mečem, Catcher Bell, kamarád i čaroděj v jedné osobě, se těchto radovánek dnes večer neúčastnil, neboť měl na práci něco jiného. Našli jsme si náhradu, ačkoli ta nebyla naším dosavadním úsilím příliš nadšena.

„To bylo děsně neohrabané,“ řekl upír s kaštanovými vlasy, který stál před námi.

Greyové a Navarrové představovali další dva upíří Domy ve městě a náš učitel byl kapitánem stráží u Greyů. Jonah byl vysoký, pohledný a taky to byl můj partner v Rudé gardě, tajné organizaci založené s cílem zajistit, aby Domy a Greenwichské prezídium, vládnoucí orgán severoamerických a západoevropských upírů, nepřekračovaly svou pravomoc. My jsme už technicky vzato nebyli součástí Greenwichského prezídia, neboť jsme vystoupili, když nás toto uskupení začalo příliš utiskovat. Nebylo však pochyb, že i nadále měli potenciál pořádně nám osladit život. Podle mého názoru nebyl vůbec špatný nápad hlídat hlídače.

Ethan se sice smířil s mým členstvím v Rudé gardě, ale ještě pořád v sobě zpracovával mé partnerství s Jonahem. Byl by raději, kdybych zůstala loajální výhradně jednomu upírovi mužského pohlaví – a sice jemu. Když si před časem vybili agresi při souboji v Domě, dospěli ohledně mé osoby k dohodě, ačkoli nebyli zrovna nejlepší kamarádi. Ethan se při Jonahově poznámce zamračil.

„Nebylo to neohrabané,“ řekl. „Bylo to trapné.“

„Ne,“ škádlila jsem ho, „byl to důsledek tvé strategie a taktiky.“ Některé hlásky jsem extra zdůraznila, abych podtrhla své tvrzení.

„Byla to otázka štěstí,“ oponoval Jonah. „A nebylo to nejhezčí. Vy oba musíte brát katanu jako prodloužení těla. Vím, že je to náročné na koordinaci, ale zvyknete si. Zkuste to znova.“

Zakroužila jsem levým zápěstím, které začínalo bolet. Upíři měli sice nadprůměrnou sílu, ale už jsme cvičili hodinu a Jonah nám moc nedopřával pauzy na vodu.

„Problém?“ zeptal se Jonah.

„Jen to trochu pobolívá.“

„Budeš v pohodě. Zaujměte pozici.“

Nemohla jsem si pomoct, ale udělala jsem na něj obličej. Ne že bych čekala, že můj partner z Rudé gardy bude instruktor-pohodář. Zodpovídal koneckonců za to, aby stráž Domu Greyů zůstávala připravena k akci. Jenže na druhou stranu jsem nečekala, že nás bude totálně drtit.

„Zaujměte pozici,“ zopakoval Jonah o něco rozhodněji.

„Neměl bych mu připomenout, že jsem Mistr?“ zeptal se vedle mě tiše Ethan, který teď kroužil meči v rukou a pohupoval se ze špiček na paty, zatímco se připravoval na opětovný souboj.

Jonah musel mít dokonalý sluch. „Jsi Mistr Cadoganského Domu,“ řekl, „ne dvojího meče. Zaujmi pozici.“

Dav upírů zahýkal a hecoval nás stejně jako Jonah.

„Dvě katany jsou záludnější než jedna,“ zamumlal Ethan.

Pomyslela jsem si, že totéž platí pro upíry. Zvláště pro upíry mužského pohlaví.

O hodinu a jednu sprchu později jsme se vrátili do bytu ve třetím patře Domu, do malého shluku místností, kterému jsme říkali domov.

Práci jsem dnes večer měla odbytou, ale za několik minut jsem měla vyrazit do mrazivé únorové noci. A jelikož jsem doufala, že zapůsobím lépe než dojmem upocené upírky, ocitla jsem se v šatně uprostřed Ethanových drahých obleků a naleštěných bot a lámala si hlavu, co na sebe.

„Kotníčkové boty, nebo po kolena?“ zeptala jsem se.

Ethan se ledabyle opřel o stěnu, jednu nohu přehozenou přes druhou a pobavený výraz v obličeji. „Fakt tolik záleží na tom, co máš na sobě?“

Zpražila jsem ho pohledem.

„Ochránkyně, jsi inteligentní žena se solidním smyslem pro čest, prvotřídním původem a magisterským titulem –“

„Téměř s doktorátem.“

„Téměř s doktorátem,“ připustil, „a sice z anglické literatury, a přesto řešíš výběr obuvi. Nejdeš přece na rande.“

A to bylo taky dobře, protože já a Ethan jsme spolu bydleli skoro dva měsíce. Jako důkaz jsem měla klíč, přestože jsem si pořád ještě zvykala na myšlenku, že střešní byt v Cadoganu patří také mně.

Rande nerande, pro obyvatele Chicaga nebylo moudré podceňovat dobré zimní obutí. S omrzlinami se nekamarádí nikdo.

„Vím, že nejdu na rande. Jen mi to připadá… důležité.“

Asi popáté nebo pošesté jsem se posadila na polstrovaný otoman a zase se přezula, tentokrát jsem vyměnila kotníčkové boty – hezké, ale nikoli teplé – za kožené kozačky po kolena a natáhla jsem je přes džíny, které jsem zkombinovala s tričkem a svetrem. Kozačky byly z tmavohnědé kůže a padly mi perfektně – naprosto ideální pro dlouhé a tmavé zimní noci.

Když jsem je nazula, postavila jsem se a zapózovala před zrcadlem, táhnoucím se v šatně ode zdi ke zdi.

„Je to důležité,“ souhlasil Ethan a prohlížel si mě v zrcadle. „Byla tvoje kamarádka hodně dlouho. Obě se teď snažíte posbírat kousky vašeho vztahu, abyste se přesvědčily, jestli k sobě ještě pasují.“

„Já vím. A je to pořád trapné. A pořád jsem z toho nervózní.“

Ta, o které jsme mluvili, byla Mallory Carmichaelová. Moje bývalá nejlepší kamarádka a spolubydlící, relativně mladá čarodějka, která se snažila vykoupit z hříchů, které natropila v nešťastném období jako opravdová zvrhlá čarodějka. Momentálně odpracovávala své prohřešky tím, že žila bez magie a vykonávala podřadné práce pro alfu Severoamerické centrální smečky. Zdálo se, že nad sebou opět získává kontrolu, ale ani Ethan, ani já jsme si jí nebyli úplně jistí.

„Vypadáš nervózně,“ přisvědčil Ethan.

Vzdychla jsem. „To mi teda moc nepomohlo. Doufala jsem v něco víc lichotivého. Třeba: Merit, vůbec nevypadáš nervózně; vypadáš úchvatně.“

„Past,“ řekl a zakroutil hlavou.

Pohlédla jsem mu v zrcadle do očí. „Není to past.“

„Je to past,“ ujistil mě Ethan s úsměvem, „protože neexistuje taková odpověď, kterou bys mi doopravdy uvěřila.“

Hodila jsem po něm pochybovačným pohledem. „Tak to zkus.“

Ethan, který ve skvěle padnoucím černém obleku vypadal prostě ďábelsky krásně, se postavil za mě, odhrnul mi dlouhé hnědé vlasy z krku a políbil mě na vrcholek ramene, až mě z toho lehce zamrazilo v zádech.

„Ochránkyně, ty jsi vždycky ta nejkrásnější žena v místnosti bez ohledu na to, co máš na sobě. A zvláště a především: když nemáš na sobě vůbec nic.“

Jak to ti chlapi dělají, že v řádu několika slov dokážou přejít od sladkého komplimentu k úplně oplzlému? Přesto to kompliment byl a Ethan Sullivan byl mistrný lichotník.

„Děkuji ti.“

„Není zač.“ Podíval se na velké a nepochybně drahé hodinky. „Za pár minut mám návštěvu. Raději bys měla jít.“

Když jsem slyšela tu pochybnost v jeho hlase, zafuněla jsem. „Na mého válečného oře je spoleh, doveze mě tam včas.“ Použila jsem sice nabubřelá slova, ale ve skutečnosti mě čekala cesta mým značně ojetým volvem, v únoru a přes Chicago. Šance nehrály v můj prospěch.

„A teď začínáš znít jako Jeff,“ řekl Ethan.

Jeff Christopher byl kamarád a kolega, zbožňováníhodný exot a kožoměnec, s nímž jsem se seznámila skrze svého dědečka, bývalého zprostředkovatele pro všechny nadpřirozené bytosti v Chicagu. Jeff byl blázen do techniky a fanoušek her na hrdiny – nedávno jsem ho viděla od hlavy k patě v oděvu hraničáře, od bot po kápi – takže moje hláška o „válečném oři“ by byla přesně podle jeho gusta.

„Jeff nám při mnoha příležitostech zachránil kejhák,“ připomněla jsem mu.

„Jsem si toho dobře vědom, Ochránkyně. Ale musíš souhlasit, že to dělá osobitým stylem.“

„To jo. A s chlupama. Jo, a když už o tom mluvíme, tak jsi mě pořád ještě nevyplatil po té malé sázce.“

„Ale tys tu malou sázku nevyhrála, Ochránkyně.“

„Tipovala jsem, že Jeff je puma.“

„A já jsem mnohokrát namítal, že Jeff není puma.“

Obdařila jsem ho sarkastickým pohledem. „Ale není ani svišť, což jsi tipoval ty. Já byla blíž, takže vyhrávám.“

„Blíž se nepočítá. Byla to remíza.“

Zakoulela jsem očima. Nechtěla jsem se vzdát, ale dnes jsem neměla čas dohadovat se o drobnostech týkajících se zvířecí taxonomie.

„Tak nebo tak je srst příjemná změna oproti sucharským upírům.“

„My upíři nejsme suchaři,“ řekl Ethan, vrazil ruce do kapes a civěl na mě, no, jako suchar.

„Jste, ale to je zase váš osobitý styl.“

Ethan povytáhl obočí, což byl jeho oblíbený způsob, jak dát najevo mnohé z arzenálu svých emocí, k nimž patřily pochybovačnost, panovačnost a škodolibost.

„Dochází ti, Ochránkyně, že jsi jedna z nás?“

Nechala jsem své oči zestříbrnět, což byl efekt, který se objevoval, když upír prožíval silné emoce, abych tak dala na srozuměnou, jak moc jsem ve skutečnosti jako on – a hloubku emocí, které kolem toho cítím. „O tom nikdy nepochybuju. A vůbec,“ změnila jsem téma, „čeho se týká ta tvoje návštěva?“

„Daria. Očividně kolují zvěsti, že Darius už není dost silný, aby udržel prezídium pohromadě. Morgan a Scott si o tom chtějí popovídat.“

„Protože Daria unesli?“ zapřemítala jsem nahlas. Darius West byl vůdce Greenwichského prezídia. Ačkoli jsme technicky vzato teď byli Zbloudilí upíři, jelikož jsme již nebyli věrni prezídiu, Ethan udržoval přátelské vztahy se Scottem Greyem a Morganem Greerem, Mistry Greyů a Navarrů. Také bylo prospěšné, že jsme nedávno zachránili Dariovi život a ochránili ho před nájemným vrahem, podplaceným novým chicagským „zprostředkovatelem“ pro nadpřirozené bytosti, Johnem McKetrickem.

„Přesně,“ přitakal Ethan. „Chápu, že ostatní členové prezídia jsou šťastní, že jsme ho zachránili, ale také jsou znepokojeni, že bylo vůbec potřeba ho zachraňovat.“

Greenwichské prezídium se skládalo z upírů proslulých svou silou, když už ne šlechetností.

„Nepřekvapuje mě, že zpochybňují jeho schopnosti,“ řekla jsem, vzala z věšáku krátký trenčkot v barvě velbloudí srsti a oblékla si ho. Byl to dar od Ethana, který se bál, že tenké kožené sako, které jsem obvykle nosívala na svoje vycházky coby Ochránkyně, není na únor dost teplé. Nepotřebovala jsem, aby si mě získával pomocí darů – už tak jsem vůči němu byla dost povolná – ale ten kabátek byl teplý a dokonale mi padl, takže jsem se rozhodla, že nebudu odporovat.

„Budeš si tam venku dávat pozor?“ zeptal se Ethan. Mezi očima se mu objevila ustaraná vráska.

„Budu. Ale jdeme jen na pizzu. A Luc ví, kde budu, jen pro případ zombie apokalypsy.“

Můj řetězec velení byl složitý. V Domě jsem zastávala funkci Ochránkyně, což je něco jako voják pro Cadogan a vše, co pod něj spadá. Jenže jsem nebyla vysloveně strážce, což znamenalo, že Luc, kapitán cadoganských stráží, nebyl tak úplně můj šéf. Ze stejného důvodu jím nebyl ani Ethan, jelikož jsem měla v podstatě oprávnění postavit se nad něj, pokud by nejednal v nejlepším zájmu Domu. Jenže Luc byl přinejmenším můj aktivní dohlížitel, takže jsem ho zahrnula do svých plánů na večer.

„Já vím,“ řekl Ethan. „A vím, že potřebuješ na chvíli vypnout. Oba jsme poslední dobou pracovali hodně přesčas.“

„No, já jsem hlídala McKetricka a ty jsi byl –“ podívala jsem se na něj úkosem, „co že jsi to vlastně dělal?“

„Řídil tento upíří Dům?“ odtušil suše.

„Jo aha,“ řekla jsem s přikývnutím. „Řídil tento upíří Dům.“

Trochu se zakřenil, pak mi zastrčil za ucho tenoučký pramínek vlasů. „Ve vší vážnosti, měli bychom se dohodnout a strávit spolu pár příjemných chvil.“

Úlisně jsem se na něj usmála, protože jsem náhodou tuhle jeho nabídku tak trochu čekala.

„Naprosto souhlasím,“ řekla jsem. „Právě proto jsem na pátek zamluvila večeři na Toskánské terase, což je nejvybranější italské bistro v Chicagu. Domácí těstoviny. Jemné šampaňské. Lanýže. Malilinkaté dortíčky, které jsou skoro lepší než mallodortíky. Oslavíme to stylově.“

Toskánská terasa patřila ke starým typickým chicagským restauracím, kde číšníci hovořili vesměs italsky, prostory byly tmavé a měli jste tam záruku soukromí. Byla výtečná a drahá, ten typ místa, který jste si schovávali na zvláštní příležitost.

Ethan zkrabatil obočí. „Oslavíme co?“

„Ty si nepamatuješ, co bude v pátek?“

Nasadil nechápavý výraz a jeho oči připomínaly jelena, který tupě civí do předních světel automobilu. Vykolejila jsem ho.

„V pátek je čtrnáctého února,“ řekla jsem. „Je Valentýna.“

Strávila jsem tak velkou část dospělého života jako nezadaná, že Valentýn pro mě celkově vzato nic moc neznamenal. Jistě, tu a tam jsem dostala povadlé růže v zelené váze nebo bonboniéru ve tvaru srdce a z nekvalitní čokolády. Jenže těch dárků bylo málo a s velkými rozestupy.

Tento vztah byl skutečný, což znamenalo, že jsem mohla – poprvé – zakusit smysluplný den svatého Valentýna. Ne kvůli růžovým růžím a čokoládovým bonbonům plněným nugátem, ale kvůli nám. Protože jsem našla někoho, kdo mě udělal lepší, silnější a protože, nebo jsem si to alespoň ráda myslela, jsem já udělala totéž pro něj. To už stálo za to, aby to člověk oslavil, vážil si toho a byl vděčný.

Stálo to za číšníky ve smokingu a úzké sklenky na šampaňské.

„Je den svatého Valentýna, chtělas říct,“ podotkl Ethan s úsměškem. „Překvapuje mě, že chceš slavit tak krvavý den chicagské historie.“

Měl na mysli masakr na svatého Valentýna z roku 1929, kdy Al Capone sejmul v garáži v Lincolnově parku několik mužů z nepřátelského gangu.

„Víš, že tohle nemyslím.“ Utrhla jsem žmolek z jeho klopy. „Jak už jsi řekl, zasloužíme si pár příjemně strávených společných chvil, jen my dva. Pár minut klidu a ticha mimo Dům, někde, kde nebude záležet na tom, že jsme upíři.“

„To zní lákavě,“ připustil Ethan. „Sice je to trochu pokoušení osudu, ale přesto pozvání. Těším se na to.“

Hříšně se na mě usmál, čímž naznačil, že to není ani tak večeře, na co se těší, jako spíš to, co, jak doufal, se možná odehraje potom.

A protože představa toho scénáře nám toho večera moc nepomáhala v plnění povinností, políbila jsem ho na ústa. „Musím běžet.“

Ethanův výraz povadl. Když jsem mu položila ruku na prsa, cítila jsem, jak pod ní bije srdce – pravidelně a silně.

„Budu opatrná,“ slíbila jsem. „Budu mít u sebe meč i telefon. A krom toho budu večeřet s jednou z nejmocnějších čarodějek světa.“

Jeho oči získaly strohý výraz. „Já vím,“ řekl. „Přesně to mi dělá starost.“

KAPITOLA 2
VEČERNICE

Noční vzduch byl studený, čistý a čerstvý, ale ulice a chodníky byly pokryty vrstvou špinavého, zledovatělého sněhu, který pořádně neroztaje ještě pár měsíců. Zamířila jsem k autu, zaparkovanému na chodníku na místě, kvůli kterému jsem musela třikrát objet blok, než jsem ho uchvátila, a mávla jsem na lidi, kteří hlídali plot kolem Domu.

Dnes v noci byla brána zavřená, což bylo během mých deseti měsíců v kůži upírky zřídkakdy k vidění. Jenže násilí jsme poslední dobou zažili už dost – od nadpřirozených najatých prezídiem až po nájemné vrahy na zakázku McKetricka –, takže jsme zpřísnili ostrahu na všech úrovních.

Když mě viděli přicházet, jeden z lidí, pistoli u boku, pootevřel jedno křídlo ocelových mřížovaných vrat jen natolik, abych mohla vyjít ven.

Když jsem procházela skrz, strážce se dotkl prstem černé kšiltovky na pozdrav, pak za mnou zase zavřel, čímž opět oddělil Cadoganský Dům od Hyde Parku – i od zbytku světa.

Vlezla jsem do auta a okamžitě zapnula topení na plné pecky, ne že by to pomohlo. Můj nový kabátek byl sice teplý, ale přece jen byl únor a byli jsme v Chicagu. Když to ve ventilátoru začalo rachtat, jako když strčíte kartu do výpletu jízdního kola, ztlumila jsem topení a usoudila, že nedostatečné, ale zato fungující topení je lepší než rozbité.

Teď, když jsem byla mimo Dům, usoudila jsem rovněž, že je bezpečné zavolat Jonahovi a získat nejčerstvější informace o posledním dění v Domě loajálním Greenwichskému prezídiu. Jelikož Ethan byl jediným cadoganským upírem, který věděl o mém členství v Rudé gardě, a na našem tréninku nebylo moc soukromí, omezila jsem naše diskuse v Domě na minimum.

Nastavila jsem na svém lesklém novém mobilu – náhradě za pagery, které jsme kdysi nosívali u sebe – reproduktor a vytočila jeho číslo.

Zvedl to na první zazvonění a v pozadí za ním byl slyšet čilý ruch. „Jonah.“

„Tady Merit. Co je nového?“

„Jelikož jsem tě viděl před hodinou, tak nic. Ty řídíš a nudíš se, co?“

„Nenudím se. Jen mám zájem o tvé myšlenky a moudro. A tréninkový sál plný upírů nebyl ke konverzaci příliš vhodný.“

„Já mám taky nějaký život, víš?“

„Opravdu?“ škádlila jsem ho. „To mě překvapuje.“

„Vlastně mám dneska večer rande.“

Zamrkala jsem. Ta novina mě trochu zaskočila. Byla jsem hodně zaláskovaná do Ethana, ale já a Jonah jsme jako pracovní partneři měli odlišný, jedinečný vztah, takový, který vyžaduje jiný druh důvěry a také důvěrnosti. Prostě mi jen připadala divná možnost, že by se do toho montovala nějaká jiná žena.

Dokázala jsem to však překousnout. „Kdo je ta šťastná?“

„Zbloudilá,“ řekl. „Představil nás Noah. Nejsem si jistý, jestli to někam povede, ale líbí se mi její styl. A její postava.“

„A mně by se zase líbilo, kdyby sis nechal detaily pro sebe.“

„Merit,“ řekl uštěpačně, „ty žárlíš?“

Nežárlila jsem, opravdu ne. Jen to prostě bylo trochu divné. Nahlas jsem to ovšem nehodlala přiznat. „Ani v nejmenším. Jen nepotřebuju slyšet pikantní podrobnosti. Buď tam na sebe opatrný.“

„To mám v plánu. A totéž bych poradil já tobě.“

„Nemělo by se stát nic divného, a kdyby náhodou…“

„Tak ode mě chceš, abych tě zachránil, aby ti Ethan nevmetl do tváře ‚vidíš, já ti to říkal‘?“

„Nepotřebuju zachraňovat. Ale ano, prosím.“

Uchechtl se. „Možná budeme mít štěstí a uvidíš McKetricka, jak se vloupává někomu do auta nebo tak. Sice by to nebyl nejuspokojivější způsob, ale aspoň bychom se ho zbavili.“

Víc jsem nemohla souhlasit. McKetrick si hrál na byrokrata, který jen úřaduje od stolu, ale ve skutečnosti choval odpornou nenávist vůči upírům a byl ochoten podle toho jednat. Po čtyřech vraždách jsme mu stále nemohli přišít žádný důkaz a netušili jsme, co může udělat příště.

„Nenašli jsme nic,“ řekla jsem. „Možná že Michael Donovan lhal o tom, že si ho McKetrick najal.“ Michael Donovan byl právě ten upíří nájemný vrah, kterého si McKetrick najal.

„To, že jsme ho nechytili, neznamená, že nic nedělá,“ podotkl Jonah. „Jestli je dost mazaný, tak se v tuto chvíli drží při zemi.“

„Drží se při zemi, nebo něco kuje?“ přemítala jsem nahlas.

„Až se to dozvíme, tak to budeme vědět,“ řekl Jonah a odkašlal si, jako by se na něco připravoval. „Jestli chceš věci urychlit, mohli bychom do jeho domu nasadit štěnice.“

Tuhle písničku měli Luc a Jonah společnou. Byli přesvědčení, že se můžou jen tak dostat dovnitř, napíchnout McKetrickův dům v Lincolnově parku a zase odejít. Vzhledem k McKetrickovu pravidelnému režimu – konec konců to byl zaměstnanec města – nebyla ta myšlenka tak docela mimo. Jenže co rizika? Dost závažná, a právě proto ji Ethan s Noahem, který byl hlavou Rudé gardy, zamítli.

„Nejsme CIA,“ připomněla jsem mu. „A jestli nás přistihnou, může se proti nám město obrátit a udělat z toho aféru Watergate. Je to příliš riskantní.“

„Tak počkáme,“ řekl Jonah. „Což je úžasné, protože ty jsi přece tak hrozně trpělivá osoba.“

Nebyla jsem, a on mě až moc dobře znal. „Nezůstane věčně potichu. Na to má moc velké ego.“

Auta přede mnou zpomalila tak, že to skoro vypadalo, že se nehýbou, a já jsem věděla, že není dobrý nápad probírat nadpřirozené záležitosti, když se prodírám zácpou. „Jonahu, na silnici houstne provoz, tak musím končit. Dám vědět, kdyby bylo nějaké vzrůšo kolem Mallory.“

„To udělej,“ řekl. „Ale pokud nastane něco vzrušujícího u mě, tak tě o tom informovat nebudu.“

Díky bohu za malé zázraky.

Wicker Park byl severozápadně od Hyde Parku a provoz neprořídl, ani když jsem vjížděla do obytné čtvrti. Dokonce i v únorové tmě bylo na Division Street, hlavním tahu Wicker Parku, živo. Obyvatelé Chicaga přecházeli mezi bary a restauracemi, přelézali nebo obcházeli hory sněhu, nahrnuté sněžnými pluhy, ztmavlé pouličním štěrkem a ztuhlé mrazem.

Chvíli jsem jezdila kolem, než jsem našla parkovací místo – tato činnost zabírala obyvatelům Chicaga dvacet až třicet procent času, kdy byli vzhůru – a vecpala se na něj s volvem.

Nějakou dobu jsem se dívala na katanu na sedadle spolujezdce. Nelíbila se mi představa, že ji mám nechat v autě, ale ani mi nepřipadalo, že by byla s nadšením přijata v místě, které se dalo označit za Mekku chicagské hluboké pizzy a do kterého jsem právě mířila.

„Vždycky se pro tebe můžu vrátit,“ zamumlala jsem a strčila meč mezi středový panel a sedadlo spolujezdce, aby byla jeho přítomnost trochu méně nápadná. Naposledy jsem se nadechla, abych se uklidnila, vystoupila z auta a zamkla ho za sebou.

Jak jsem šla k Saulovi, své oblíbené pizzerii v Chicagu i okolí, křupal mi pod nohama zmrzlý sníh. Nějakou dobu jsem strávila v New Yorku, a přestože jsem dokázala ocenit hloubku newyorské lásky k plandavé pizze, nikdy jsem jí nepřišla na chuť.

Nad dveřmi visely zvonečky na červené kožené šňůrce, a když jsem otevřela, zacinkaly a za mnou se vplížil dovnitř průvan. Zavřela jsem, a když jsem uviděla nabručený výraz muže stojícího za pultem, trochu jsem se přikrčila.

„Snažíš se sem pustit zimu?“

Odlepila jsem se od dveří a vykročila po ošoupaném linoleu k pultu, který byl někdy v sedmdesátých letech pokryt plastem imitujícím dřevěné letokruhy, zřejmě kvůli „autentickému“ dojmu z pizzerie.

„Kdybych se snažila,“ řekla jsem, „tak bys to poznal.“ Opřela jsem se lokty o pult a pěkně natvrdo jsem pohlédla na muže za ním. Byl už postarší, dost přes šedesát, s hustou černou kšticí a očima s darebáckou jiskrou. Měl na sobě vřesově šedou mikinu s vybledlým červeným nápisem PIZZERIE U SAULA přes prsa.

Byl jedinou osobou v téhle malé místnůstce, která sloužila jako zastávka pro objednávky a vyzvedávání a vedla dozadu do malé jídelny.

Zamračil se, až se mu housenkovité obočí spojilo. „Máš prořízlou pusu.“

„To já vždycky,“ řekla jsem a oplatila mu úsměvem. „Ráda tě vidím, Saule. Jak jde obchod?“

Jeho výraz změkl. „Nedostávám už tolik objednávek na smetanový sýr a dvojitou slaninu jako dřív.“ Prohlédl si mě. „Vypadáš dobře, dítě.“

V očích mě nepříjemně zapálilo, což byl varovný signál, že se z nich chystají vyhrknout slzy dojetí. Jenže já je jsem zadržela. „Ty vypadáš taky dobře.“

„Věci se mění, že?“

Rozhlédla jsem se po restauraci s jejím zaprášeným vybavením a vyvěšenou tabulkou s nabídkou jídel poskládanou z pohyblivých plastových písmen. Podél jedné zdi stály na kovových nohou židle, každý pes, jiná ves. Pultík byl ošoupaný od tisíců rukou, loktů, kreditek a krabic od pizzy a v místnosti to bylo cítit prachem, plastem a česnekem.

„Fakt se mění?“ podivila jsem se nahlas se širokým úsměvem. „Jsem si fakt jistá, že ten plakát s Frajerem Lukem tady visí od chvíle, kdy ten film šel do kin.“

Saul přimhouřil oči. Tohle byla vždycky nebezpečná půda. „Frajer Luke je klasický kousek americké kinematografie, slečno Vševědoucí. Získal pět nominací na –“

„Cenu Akademie, já vím.“ Usmála jsem se na něj – bylo milé slyšet znovu tu povědomou přezdívku a vést tu známou hádku – a ukázala jsem k jídelní části. „Je tam slečna Modrovlasá?“

„Je ve vašem boxu,“ řekl a mrknul na staré hodiny schlitzovky za sebou. „Pizza by měla být za deset minut.“

„Děkuju, Saule. Je milé být zpátky.“

„V první řadě jsi mě neměla nechat tak dlouho čekat,“ zabručel a vydal se do kuchyně.

Mallory Delancey Carmichaelová, v současné době od řemesla odstavená čarodějnice s pošlapanou pověstí, seděla v plastovém boxíku, v tom typu s prosezenými čalouněnými lavicemi. Na hlavě měla pletenou ušanku se střapcem nahoře. Čepici měla staženou hodně přes modré vlasy, které ve spodní části složitého copu spočívajícího na jejím rameni tmavly do indigové. Měla bundu, pod ní svetr a pod ním top na zapínání; rukávy svetru měly zvoncovitý okraj a sahaly jí skoro až ke konečkům prstů.

Když jsem vešla, vzhlédla a mně se ulevilo, když jsem viděla, že se více a více podobá svému starému já. Mallory byla růžolící, s klasicky hezkými rysy. Měla velké modré oči a rty ve tvaru Kupidova luku.

V restauraci bylo narváno, takže jsem měla štěstí, že ukořistila místo k sezení. Vlezla jsem si do boxu, posadila se naproti ní, sundala jsem rukavice a položila jsem je na lavici vedle sebe.

„To je dneska venku ale zima.“

„Mrzne,“ souhlasila. „Máš hezký kabátek.“

„Dík,“ řekla jsem, rozepnula ho a přidala ho k hromádce na lavici. „Byl to dárek.“ A jelikož jsem na ně byla pyšná, vystrčila jsem nohu vedle boxu a pochlubila se svými kozačkami.

„No to je paráda,“ řekla Mallory tiše a přejela prstem po jedné kožené holeni. „Jestli ti kupuje takovýhle nádobíčko, tak doufám, že s ním spíš.“

Podívala se znovu na mě a zakřenila se a já v jejích očích – na chvíli – spatřila svou starou Mallory. Moji hruď naplnila úleva.

„Nekoupil mi je, ale nestěžuje si.“ Nervózně jsem si odkašlala a připravila se na to, co jsem jí ještě nepřiznala. „Nevím, jestli se ti to doneslo, ale vlastně spolu už bydlíme. Přestěhovala jsem se do jeho apartmá.“

Vykulila oči. „A já myslela, že začneme takovým tím trapným ‚A jak se má tvoje rodina?‘ “ Odmlčela se, sklopila oči ke stolu a znovu je zvedla ke mně. „Vy spolu bydlíte?“

Kývla jsem a čekala, než tu informaci stráví a dojde k nějakému závěru. Upřímně řečeno mě její rozmýšlení znervózňovalo. Byla u toho od začátku; při mé první konfrontaci s Ethanem byla s námi v místnosti. Znala náš potenciál – i omezení – tak dobře jako nikdo jiný.

Po chvíli spojila prsty a pohlédla na mě s mateřskou starostlivostí. „A nemyslíš, že jste se sestěhovali trochu moc brzy?“

„Přestěhovala jsem se o jedno křídlo schodů výš.“

„Jo, do Mistrova apartmá. To je upíří verze luxusního střešního bytu.“

„Taky je přibližně desetkrát větší a luxusnější než můj bývalý pokoj,“ připomněla jsem jí. „Vztah nebo ne, neměla bys mi upírat právo na jemné povlečení a pokojskou, která stele postel.“

Mallory přimhouřila oči. „Darth Sullivan nemá pokojskou, která mu stele.“

„Ale má,“ řekla jsem. „I s drinky a lanýži.“

„To je tak hrozně… sullivanovské,“ řekla s pobaveným úsměvem. „Nechápej mě špatně. Mám Sullivana ráda. Myslím, že je pro tebe svým způsobem dobrý. A mezi vámi dvěma to určitě jiskří. Silně.“

„Tak silně, že by se z toho mohla stejně dobře vyklubat nenávist, jako láska,“ souhlasila jsem.

„Myslím, že jsi ho po jistou dobu opravdu nenáviděla,“ řekla Mallory. „A láska i nenávist jsou obojí silné emoce. Dvě strany téže mince. Jde o to, že on je tak…“

„Suchar?“ nadhodila jsem, protože jsem si vzpomněla, co mi na něm kdysi vadilo.

„Starý,“ řekla. „Čtyři sta let, nebo tak nějak? Jen nechci, abyste něco uspěchali.“

„To neděláme,“ ujistila jsem ji. „Hlavně máme na náš vztah stejný názor. A co ty? Jak to jde s Catcherem?“

Catcher, Malloryin přítel, se nastěhoval do jejího městského domku těsně předtím, než jsem se já odstěhovala do Cadoganského Domu, ale od jejích nedávných malérů si dali ve vztahu několik přestávek. On její magickou zradu pochopitelně nenesl lehko.

„Je to ve vývinu,“ řekla nesměle a zatahala za nitku na rukávu. Na rukou měla pořád ještě slabé jizvy od toho, jak se snažila na svět vypustit černou magii.

Ještě před několika týdny bych na ni netlačila, aby to nějak rozvedla, a to především proto, že jsem se nechtěla pouštět do nepříjemných témat. Ale jestli jsme my dvě chtěly znovu zapustit kořeny v přátelském teritoriu, musely jsme přestat chodit kolem nepříjemných témat po špičkách.

„Budu potřebovat víc informací,“ řekla jsem.

Pokrčila rameny, ale v očích měla náznak úsměvu. „Vídáme se. Neřekla bych, že jsme zpátky tam, kde jsme byli – ještě pořád mi nedůvěřuje a já to chápu – ale myslím, že už je to mezi námi lepší.“

Probudily se ve mně ochranitelské instinkty. Mallory měla nepochybně své mouchy, ale pořád to byla moje kámoška. „Není na tebe protivný, že ne?“

Mallory na mě vrhla strohý pohled. „Mluvíme tady o Catcherovi. Je protivný pořád. Ale ne tak, jak myslíš. Začal mě přehnaně chránit. Pořád mě kontroluje, pořád se ujišťuje, že jím a pořádně spím.“

„Má o tebe strach,“ řekla jsem.

„Aaaa,“ protáhla slovo, „taky má pocit viny, že nezasáhl hned napoprvé. On je typ člověka, který dává ruce pryč. Nemyslím v romantickém smyslu slova. To zase ruce používá rád, jestli chápeš, na co narážím.“

„To, na co narážíš, mě absolutně nezajímá,“ řekla jsem a gestem ji pobídla, ať pokračuje.

„Jde o to, že si myslím, že se trochu nenávidí, protože si nevšiml, co dělám.“

Po pravdě řečeno toho přehlédl mnoho. Mallory během své studijní přípravy na oficiální členství v ČUMAKu, unii čarodějů, prováděla zlá kouzla. Napáchala hodně škod přímo ze sklepa městského domku, v němž spolu bydleli, a dělala to přímo jemu před nosem.

„Pořád mě to překvapuje,“ uznala jsem bez obalu. „Fakticky nechápu, jak to vůbec mohl přehlédnout.“

„Jo,“ přisvědčila provinile, „jenže zase proč by měl člověk předpokládat, že se jeho přítelkyně snaží zničit Chicago?“

No, když se Chicago kolem vás rozpadá, možná byste to i předpokládat mohli, jenomže… po bitvě je každý generál.

„Tak fajn,“ řekla jsem. „Takže ti teď dělá maminku. Mluvila jsi s ním o tom?“

Dovnitř napochodoval Saul s obrovskými chňapkami na rukou, ve kterých držel okrouhlou pánev, která voněla – správně, uhodli jste – smetanovým sýrem a slaninou. Položil pizzu na mřížku uprostřed stolu, a jak bylo jeho zvykem, naservíroval každé z nás jeden kousek.

Okamžitě se mi začaly sbíhat sliny.

„Děkujeme, Saule,“ řekla Mallory a pobaveně se na mě podívala. „Vylézají ti špičáky.“

Zakryla jsem si pusu rukou a rozhlédla se kolem sebe, abych se ujistila, že to nikdo neviděl. Nemělo cenu poutat zbytečnou pozornost k mé anatomii.

„Díky,“ řekla jsem, a když jsem si byla jistá, že mám tělo opět pod kontrolou a nezplením pizzu všem před očima, zahryzla jsem se do svého kousku. Ta chuť byla prostě božská. Od té doby, co se ze mě stal upír, jsem si brala od Saula pizzu s sebou, ale to se nemohlo vyrovnat pocitu, kdy tuhle pochoutku s vysokým okrajem jíte čerstvě vytaženou z pece.

„S Catcherem o tom mluvím, ale je to v běhu,“ pokračovala Mallory. „Musím našlapovat opatrně, protože, však víš, málem se mi podařilo zničit Chicago. A nechci to zlehčovat. Vím, co jsem udělala, a teď se s tím snažím žít. Ohlédnout se tak, abych mohla svůj dar využít k něčemu víc než jen k vlastnímu sobectví.“

To už bylo lepší. „To ráda slyším. A co Gabe a ostatní?“

Gabriel Keene byl hlava Severoamerické Centrální smečky a také ten, kdo se staral o Malloryinu magickou rehabilitaci.

„S Gabem je to dobrý. Tráví hodně času s Tanyou a Connorem – nechce si nechat utéct Connorovy důležité okamžiky. Berna mi pořád dělá maminku.“ Berna byla jednou z Gabeových příbuzných a taky barmanka v Little Red, lokále v Ukrajinské čtvrti, kde se v Chicagu smečka scházela.

„Jak dlouho u nich zůstaneš?“

„Nevím jistě. Budujou svůj cateringový byznys a potřebují, aby jim to šlapalo. Vážně si nejsem jistá, jestli o mně opravdu uvažovali dlouhodobě.“ Odkašlala si. „A právě kvůli tomu jsem s tebou chtěla mluvit.“

„O co jde?“ zeptala jsem se a hranou vidličky odkrojila kus pizzy.

„O to, co budu dělat, až budu zase smět používat magii,“ objasnila. „Potřebuju smysluplnou práci. Nějaký jasný úkol. A tak jsem myslela, že bych vám možná mohla pomoct.“

Zarazila jsem se s vidličkou na půl cesty k ústům. „Pomoct nám?“

„Pomoci Cadoganskému Domu. Potřebuju dělat něco dobrého, Merit,“ vysvětlila dřív, než jsem stihla odpovědět. Což bylo dobré, protože jsem netušila, jak vlastně odpovědět. „Potřebuju pomáhat lidem. Potřebuju odčinit, co jsem udělala. A upřímně, vy potřebujete hodně pomoci.“

V tom se nepletla a shodly bychom se na tom, že po svém zotavení potřebuje nějaký plán. Jen jsem si nebyla jistá, zda je Cadoganský Dům tím správným působištěm.

„A co přesně jsi měla na mysli?“ zeptala jsem se.

„No, myslím, že bych se mohla stát trvalou součástí Domu, jako magický poradce. Mohla bych vám pomáhat plánovat operace. Chodit s vámi na mise. Už jsem to přece dělala, s Tateovými. A dopadlo to dobře.“

Pomáhala s Tateovými – dvojčecími padlými anděly, které Mallory uvrhla na Chicago. Jenže tehdy jsme ji požádali o pomoc v první řadě proto, že ten problém vytvořila a byla schopná pomoct ho i napravit.

Nechtěla jsem jí to kazit ani bránit jejímu zotavování, ale neuměla jsem si představit, že by Ethan s něčím takovým souhlasil. Takovou míru přístupu k Domu jí nedá, zvláště po zkušenostech, jaké s ní Dům měl.

Než jsem však stihla odpovědět, otřásl budovou výbuch.

Srdce se mi rozbušilo náhlým strachem, ale než jsem se zvedla z místa, zadunělo to podruhé – a ten hluboký otřes mi zavibroval tělem, až mi na pažích naskočila husí kůže.

Z malé poličky na protější stěně spadla váza a rozbila se na podlaze na kousíčky. Lidé, kteří tomu byli nejblíž, vykřikli překvapením, a skoro všichni ostatní vyskočili a rozeběhli se k oknům.

Teď se ze tmy ozval jiný zvuk, rytmický. Nebylo to nic, co bych mohla identifikovat, ale ani nic náhodného. A ještě jednu věc jsem zcela lehce rozpoznala.

Ocel.

Dokázala jsem vycítit střelné zbraně a meče díky tomu, že moje katana byla posvěcena mou krví. Před budovou jich bylo tolik, že jsem je cítila i uvnitř, a to mě znervózňovalo ještě víc.

Malloryiny oči – přimhouřené, ale nikoli vystrašené – našly ty moje. „Co myslíš, že to bylo?“

„Nevím,“ přiznala jsem, položila vidličku a můj apetit se náhle a nezvykle vytratil. „Ale myslím, že bychom to raději měly zjistit.“

KAPITOLA 3
AŤ BUBNY BUBNUJÍ

Mallory nechala na stole hotovost a následovala mě davem hostů do přední části restaurace. Jak jsem šla, oblékla jsem si kabát a nastrkala rukavice do kapes.

Saul stál u předního okna spolu se svým kuchyňským personálem v zástěrách a zíral do tmy. Neodtrhl oči od skla, dokud jsem nestanula vedle něj.

„Co to, ve jménu božím, má znamenat?“ zeptal se.

„Nevím jistě. Ale zjistím to. Zůstaň tady a zamkni za mnou dveře, dokud se nepřesvědčím, o co jde.“

„Nebudu zůstávat uvnitř, když ty se budeš venku vrhat do potíží.“

„Už jsem se vrhala do větších,“ uklidnila jsem ho. „Budu v pohodě. Jsem nesmrtelná, ale ty ne.“ Položila jsem mu ruku na paži a upřela na něj prosebný pohled. „Nech tohle na mně, ano?“

Saul se na mě díval, chvíli to zvažoval, pak ale ustoupil a nechal mě projít.

Nebyla jsem ale jediná, kdo mířil ke dveřím. V patách mi byla Mallory.

Zvedla jsem ruku. „Kampak?“

„Jdu s tebou,“ řekla vzdorovitě jako teenagerka. „Mám určité dovednosti, jak jsme se ostatně přesvědčili.“

Rozhlédla jsem se a zjistila, že na diskuze o jejích dovednostech se nenacházíme na tom pravém místě – a že by je asi neměla ani předvádět.

„Ty své zvláštní schopnosti správně nemáš používat,“ zamumlala jsem, „a já nechci vyvolat válku se Smečkou jen proto, že ti to dovolím.“ Mezidruhové nenávisti už jsme v Chicagu měli i tak dost.

Mallory se ke mně naklonila. „A já nebudu postávat opodál, zatímco ty se poženeš do problémů.“

„Ještě ani nevíme, jestli to jsou problémy.“

„Ty to víš,“ odporovala mi. „Tvoje magie je všude kolem. Víš něco o tom, co je tam venku. Něco, co jsi mi ještě neřekla.“

Nezmínila jsem se o zbraních, protože jsem tady uvnitř nemohla nic potvrdit. Ne s jistotou. Chvíli jsem se na ni dívala a zvažovala své možnosti: použít ji jako zálohu a riskovat tak Gabrielův hněv versus nechat ji uvnitř a riskovat její hněv.

„Když už nic jiného,“ řekla, „tak potřebuju aspoň svézt zpátky do baru. Mám hodinu, pak mě má vyzvednout Catcher. On a Gabe nebudou chtít, abych tady čekala bez tebe, když jsou venku potíže.“

Bohužel měla pravdu. Oba mi natrhnou prdel, jestli se jí během mé hlídky něco stane. „Fajn. Můžeš teda jít se mnou. Ale nepohneš se ani o píď, dokud ti neřeknu.“

Zasalutovala a vyklouzly jsme ze dveří. Když jsme byly venku, Saul je zavřel a znovu zamkl na zámek.

Rozhlížela jsem se po ulici a hledala zdroj hluku. Kromě ustaraných tváří lidí vykukujících ze dveří a oken a hledajících zdroj otřesů jsem neviděla nic. Ve vzduchu se vznášel kouř, takže trable byly nedaleko, ale nikoli v mém zorném poli. Ať už to bylo cokoli, přibližovalo se to; rytmický zvuk zněl čím dál hlasitěji a pocit, že je někde poblíž ocel, sílil.

Začaly houkat sirény a dva policejní vozy prosvištěly kolem restaurace se zapnutými majáky.

„Co se děje?“ zeptala se Mallory.

„Nevím jistě. Ale myslím, že mají zbraně.“ Zbraně a absolutně špatná viditelnost znamenaly, že jsem potřebovala posily. Když to bylo nutné, uměla jsem být statečná, ale snažila jsem se, pokud to šlo, nechovat se hloupě.

Vytáhla jsem telefon a vytočila operační středisko v Cadoganském Domě, odkud cadoganští strážci (a já) vedli vyšetřování a taktizovali.

Luc to vzal po prvním zazvonění. „Ochránkyně? Jaké dobré zprávy pro nás máš?“

„Jsem ve Wicker Parku u Saula. Právě jsme slyšeli dva hodně hlasité výbuchy. Já nic nevidím, ale cítím kouř. A myslím, že mají zbraně. Můžeš se na to mrknout?“

Slyšela jsem v pozadí cvaknutí a zvuk zběsilého ťukání do klávesnice. Přepnuli mě na reproduktor, a tak byl slyšet hukot počítačů a hledání informací.

„Kontrolujeme snímače, Ochránkyně. Jsi tam sama?“

„Jsem tu s Mallory. A myslím, že ji odsud budu muset dostat.“

„O tom není sporu, Ochránkyně.“

„Merit, tady Lindsey.“ Lindsey byla další strážkyně Domu – Lucova přítelkyně a v našem Domě moje parťačka do nepohody. „Snímače chicagské policie vypovídají o explozích. Zdá se, že mají podezření, že někdo vyhodil do vzduchu nádrže s propanem Molotovovými koktejly nebo tak.“

„Kdo by házel ve Wicker Parku zápalné lahve?“ zeptala jsem se. Mallory vykulila oči.

Cadoganský Dům neodpovídal. Slyšela jsem sršivé drnčení záznamů z kamer, ale nedokázala jsem rozlišit slova. Museli poslouchat.

A přesto zvuk bubnů sílil a zrcadlil zrychlený tlukot mého srdce.

„Lidi, budu tady něco potřebovat, a to docela fofrem.“

„Policie hlásí pouliční nepokoje,“ řekl Luc. „Několik bloků na západ od tebe hoří a na východ míří banda výtržníků.“

Tím se vysvětloval hluk. „Myslím, že pokřikují a bubnují nebo tak něco. Slyším, že jsou v pohybu. Jaký měli cíl?“

„Hledám,“ řekl Luc. „A sakra.“

„Co je?“

„Zaútočili na Bryant Industries.“

Zamračila jsem se. „Nevím, co to je.“

„To je společnost, která v Chicagu distribuuje Blood4You. Každý distributor je v nezávislém vlastnictví. Toho svého nazývají ‚Bryant Industries‘, aby nebudili pozornost.“

Aby se asimilovali, vyhýbala se většina amerických upírů pití z lidí nebo upírů a místo toho se spoléhala na krev balenou v sáčcích nazývanou „Blood4You“.

Jaká byla pravděpodobnost, že by výtržníci zrovna v této době náhodou bombardovali distribuční centrum Blood4You?

„Ti chuligáni jsou zaměření proti upírům,“ hádala jsem a žaludek se mi nervózně scvrknul.

„To je docela možné,“ souhlasil Luc. „A Ochránkyně, pohybují se tvým směrem. Myslím, že by bylo dobré se zdvořile rozloučit a dostat odtamtud Mallory pryč. Little Red je blíž než Dům. Možná bys tam mohla zůstat, dokud si nebudeme jistí, že je vzduch čistý?“

Ohlédla jsem se na dveře. „Lucu, já tady prostě nemůžu nechat Saula jen tak, bez ochrany, když se ti chuligáni blíží sem. Co když se pokusí zaútočit na restauraci?“

„Jsou proti upírům, Merit. Pro Saula pravděpodobně nepředstavují nebezpečí, pokud tam ovšem nenajdou tebe. Když si budou myslet, že tam hostí upíry, mohli by na něj zaútočit záměrně. Když tam zůstaneš, ohrožuješ ho.“

Ta možnost zabolela a mou hrudí projel nepříjemný pocit. Pro ně jsem byla kvůli své anatomii nepřítel. A to znamenalo, že jsem byla nebezpečím pro všechny okolo.

„Lucu,“ spustila jsem, ale přerušil mě.

„Saula nemůžeš ochránit, Merit. Běž ke svému autu a jeď.“

Do prdele. „Lucu, zavolej mému dědovi. Má pořád ještě kamarády u chicagské policie. Možná sem může poslat policejní vozy.“

„Dobrý nápad,“ řekl. „Zavolám mu hned, jak mi slíbíš, že pohneš zadkem do Little Red.“

„Slibuju,“ stvrdila jsem. Zavěsila jsem, ale ještě chviličku jsem otálela, abych poslala varovnou zprávu Jonahovi. Byla jednoduchá a k věci: NEPOKOJE VE WICKER PARKU. ÚTOK NA BLOOD4YOU. DRŽTE HLÍDKU.

Můj telefon okamžitě pípl, a tak jsem myslela, že Jonah už odpovídá. Jenže místo toho jsem našla rozčilující upozornění, že moje zpráva nebyla doručena.

Strčila jsem telefon zpátky do kapsy. S technikou se budu muset vypořádat později a zatím doufat, že ta zpráva Jonahovi nějak dojde.

Podívala jsem se na Mallory. Vypadala nervózně, ale oči měla jasné a její magie se zdála správně uzemněná.

„Kolik jsi toho slyšela?“

„Dost na to, abych věděla, že sebou musíme hodit.“

Kývla jsem a musela jsem přidat na hlase, abych překřičela sílící bubnování a skandování. „Moje auto je jenom o dva bloky dál, ale katanu mám v něm. Možná vyrazili proti nadpřirozeným, takže budeme předstírat, že jsme jen dvě holky, které si na noc vyšly do města. Půjdeme k autu, nastoupíme a pojedeme co nejrychleji k baru.“

„A když tě poznají?“

Můj otec, Joshua Merit – Meritová bylo totiž moje příjmení – byl chicagský realitní magnát a média v našem městě usoudila, že se vyplatí vypustit novinku o tom, jak jsem se stala upírkou. Moje fotku otiskli v novinách, takže jsem nebyla úplně anonymní.

„Doufejme, že ne,“ řekla jsem. A ať se propadnu do pekla, jestli padnu bez boje. A udělám to tak, aby stál za to.

Informovala jsem Saula o událostech a slíbila, že pomoc je na cestě. Nevypadal, že bych ho úplně přesvědčila… dokud jsem mu neřekla, že výtržníci jdou proti upírům a že jsem taky jedním z jejich cílů.

„Nechci, aby se tobě nebo tvé restauraci kvůli nám něco stalo,“ řekla jsem. Saul trochu provinile kývl a dveře zase zavřel a zamknul.

Věděla jsem, že nejsem člověk, že mě od nich dělí genetika, špičáky a žízeň po krvi. Tohle byla bolavá připomínka té dělící zdi a odlišností mezi námi.

Podívala jsem se na Mallory, která kývla a nasadila úsměv. „Říkala jsi, že jsme holky, co jdou večer do města na party. Takže jako víš jak. Padáme jako že vodsud. Jako fakt.“

„Ony jsou v Chicagu taky kalifornský fifleny?“*

* „Valley girls“, označení vzniklé v 80. letech podle kalifornského dialektu v Údolí San Fernando, postupně přenesené na anglicky hovořící ženy (zvláště v USA) používající specifický slovník a holdující nakupování, plážím a večírkům (pozn. překl.).

„Dneska v noci jo,“ prohlásila.

Vykročily jsme k autu, vyhnuly se Division Street, vyrazily od restaurace přes silnici do úzké uličky, pak jsme proběhly tmou na opačný konec, kde jsme vykoukly, abychom zhodnotily zdroj hluku.

Byly tam tucty lidí, dohromady možná čtyřicet nebo padesát, které šly v jednom chumlu prostředkem Division Street. Jako gang. Věkově se pohybovali od takových, po kterých by člověk mohl chtít občanku, až po čtyřicátníky, a na první pohled byli hodně zapálení pro věc, takže hlasitě a často vykřikovali.

„Čisté Chicago!“ řvali jako jeden muž. „Už žádné tesáky! Čisté Chicago! Už žádné tesáky!“

Opakovali ta slova jako nenávistnou mantru, ječeli na lidi na ulici, mávali ve vzduchu pálkami a hokejkami a mlátili jimi o sebe a cestou rozbíjeli okénka aut a pouliční lampy.

Oni byli jako vesničané s pochodněmi a já byla Frankensteinovo monstrum, jen jsme žili v moderní době.

„To je ale banda kriplů,“ zamumlala Mallory.

„To beze sporu,“ řekla jsem. „A my se odsud musíme dostat, než se přiblíží.“ S myšlenkou na únik jsem hledala v ulici své volvo. Stálo bezpečně v bloku, nechyběla mu žádná zrcátka ani okénka, ale abychom se k němu dostaly, musely jsme obejít chuligány.

„Holky, co jdou na party,“ připomněla jsem jí. Mallory kývla a já se do ní zavěsila paží. Nasadila jsem svůj nejlidštější výraz a kráčely jsme zavěšené do sebe směrem k autu, prostě dvě holky, co se vracejí z nočního tahu.

Snažila jsem se nesyknout při každém zazvonění tříštícího se skla a dávce protiupírských nadávek, vypuštěné za námi, a nespouštěla oči ze svého cíle. Jenže to nezabránilo mému srdci, aby bušilo jako splašené. Bylo tady víc lidí, než kolik jsem dokázala sama zvládnout, zvláště když jedinou mou zbraní byla modrovlasá dívka po mém boku, jejíž pomoc absolutně nepřicházela v úvahu.

Kolem nás ječely sirény, jak výtržníci ničili výkladní skříně a spouštěli tím alarmy. Když jsme došly na konec bloku – zbývalo už jen pár stop – vyšly jsme zpoza rohu a srdce nám tloukla, zatímco se chuligáni přibližovali.

Bohužel to jen nabudilo mého vnitřního predátora, který byl víc než ochoten změřit síly s lidmi. S prudícími, uječenými lidmi.

„To je tak srandovní,“ řekla Mallory, záda přitisknutá ke stěně budovy a paži těsně kolem mojí. „Bylo nebylo, jednoho dne jsem se pokusila dát si večeři se svou nejlepší kámoškou, a došlo k apokalypse.“

„No to teda jo,“ zamumlala jsem na souhlas a škubla sebou, jak se nocí kolem nás rozlehly další zvuky násilí.

„Merit,“ řekla. „Podívej.“

Následovala jsem směr jejího pohledu na druhou stranu ulice, kde výtržníci, kteří se oddělili od hlavní skupiny, zastavili dva mladíky.

Ti chlapci byli typičtí neohrabaní adolescenti. Jeden byl hubený jak lunt, druhý trochu podsaditější. Měli na sobě špatně padnoucí oblečení, které se nezdálo na tak chladnou noc dost teplé, ale to byl stěží problém číslo jedna.

Výtržníci, kteří byli skoro o patnáct centimetrů vyšší a mnohem víc osvalení, se nad chlapci hrozivě tyčili. Ten vyšší z chuligánů měl účes jako dikobraz a řetěz s obřím zlatým lesklým přívěskem s motivem dolaru. Jeho kámoš, o deset centimetrů menší, měl na sobě saténovou bundu s výšivkou draka na zádech a na hlavě kšiltovku Cubs.

Zhodnotila jsem to jako urážku Cubs.

Podsaditější kluk musel říct něco, co se těm grázlům nelíbilo, protože se oba natáhli, popadli chlapce za ramena a strčili do nich, až kluci o několik kroků zavrávorali pozpátku.

„Merit, musíme jim pomoct.“

Ráda bych jim pomohla, ale ze všeho nejdřív jsem musela pomoct jí. Cítila jsem, jak se kolem ní začíná tetelit magie a její bublinky začínají stoupat na povrch. Brzy její magie dosáhne toho stupně, kdy bude vřít naplno, a já už možná nebudu schopná ten přechod zastavit.

„Mallory, musím tě odtud dostat dřív, než se něco stane.“

Zpražila mě pohledem. „Než začnu řádit?“

„Upřímně? Jo.“

„Caroline Evelyn Meritová. Já nehodlám začít řádit.“

No jo, to tvrdila ona. Jenže to, co stihla během své kariéry předvést, nebylo nejpotěšivější. Povedlo se nám vyjednat spojenectví s kožoměnci, jenže to bylo křehké. Nechtěla jsem být tou, kdo ho rozbourá.

Toužebně jsem se zadívala k autu.

„Ne že bych tě nechápala,“ řekla jsem, „ale mám zodpovědnost za jisté věci, a ty jsi v tuhle chvíli ta hlavní z nich.“

„Sklapni,“ řekla. „Děsně ráda se chováš jako upírská tvrďačka.“

Bez varování zahvízdala na prsty, až mi málem praskly uši. „Hej, vy blbci! Proč si nevyberete někoho ve svojí velikosti?“

Všechny čtyři pohledy se stočily k nám.

„Mallory Delancey Carmichaelová,“ zamumlala jsem a polkla náhlý příval strachu. Byla jsem sice upírka, ale výtržníci měli nade mnou převahu jak výškovou, tak váhovou. A navíc měli v sobě mnohem víc nenávisti.

Ten s dikobrazími vlasy vzhlédl s ohrnutým rtem. „Máš nějakej problém, ty čubko?“

To drsné slovo proniklo strachem jako nic. Obočí se mi vyklenulo ve stylu Ethana Sullivana.

„Co to právě řekl?“

„Tak to teda ne,“ zašeptala Mallory. „Jdem mu nakopat prdel.“

To se jí lehko řeklo, jelikož jsem jí správně neměla nic dovolit. Jenže teď už bylo pozdě couvnout; už to rozpumpovala.

Odevzdala jsem se osudu, zatřásla jsem rameny, vydechla, abych si uklidnila nervy, a nahodila tu nejlepší fasádu neohrožené upírky. „Ty hlídej hlavní skupinu a dej mi vědět, kdyby se přiblížili tak, že bychom se my dvě nestihly dostat k autu. Samy celou tu bandu nezvládneme.“

Mallory kývla.

Frajersky jsem rozhoupala boky, takže na mě zůstali koukat, jak jsem se k nim blížila.

„Ehm. Řekl jsi, že jsem čubka?“

Dikobraz a Drak se na sebe podívali, odfrkli si a ťukli si pěstmi, jako kdyby se jim za použití toho slova přičetly nějaké body.

„Jo, to jsem řek‘,“ odvětil Dikobraz. „Co s tim budeš dělat?“

Ignorovala jsem tu otázku a podívala se na kluky. „Tihle dva vám něco dělají?“

„Maj rádi upíry,“ řekl Drak, jako by se tím vysvětlovalo a ospravedlňovalo jejich chování.

Upřímně řečeno, ti kluci nevypadali, že by jim nějak záleželo na upírech. Vypadali prostě vyděšeně, jako by se nejradši z Wicker Parku co nejrychleji vypařili.

„Jen si myslíme, víte, že by se s lidma mělo jednat fér,“ řekl ten podsaditější a nervózně se při tom drbal na paži.

Neuměla jsem si představit, kolik odvahy ho muselo stát, aby tohle řekl do tváře těch dvou grázlů, a nejraději bych ho v té chvíli za jeho statečnost objala. Jenomže kvůli tomu jsem tu nebyla.

„Jdi se vycpat,“ řekl Dikobraz.

„Jo,“ souhlasil Drak.

Jenže kluk řekl, co měl na srdci; našel odvahu. Ani jemu se nechtělo couvnout.

„Seš kretén, víš to?“ Zatahal ho za předek bundy. „Myslíš, že když mě zmlátíš jak psa, že to z tebe dělá hrdinu? Nedělá. Dělá to z tebe idiota. Tak mě ztřískej, když chceš, jestli ti to pomůže. Ale na konci budu já vědět, kdo jsem. A ty budeš vědět hovno.“

Dikobraz možná věděl hovno, ale poznal, když ho někdo nakrknul. Natáhl se, aby chňapl kluka za límec… jenže na mě nebyl dost rychlý.

Ve zlomku vteřiny, než se jeho prsty dotkly látky, jsem ho drapla za ruku. Zamrznul v šoku – v šoku z toho, že někoho vůbec napadlo mu odporovat a že jsem to zvládla tak snadno.

„Ironie věci je,“ řekla jsem, „že jsem upír. A tihle kluci –“ ukázala jsem na mladíky, „jsou na mojí straně. Zdá se mi ale, že ty ne.“

Trochu jsem mu stiskla zápěstí. Ne tak, abych mu zlámala kosti, ale přesto dost na to, abych mu dala najevo, že jsem opravdu hodně jiná a že to myslím fakt vážně.

„Kurva,“ zamumlal, ale nespustil oči ze svého zápěstí. Čelo se mu orosilo potem. „Udělej něco, Joe!“

Joe, rovněž známý jako Drak, si vyhrnul triko, odhalil kostnaté boky a taky matnou černou pistoli zastrčenou za pasem kalhot.

„A do prdele,“ řekl druhý kluk, ten tišší. „Nechceme žádný potíže. Jen jdeme domů.“

Ztuhla mi krev v žilách. Jak jsem mohla přehlédnout jeho zbraň, necítit tu známou vibraci pistole? Ne že by na tom teď záleželo. Jediné, o co teď šlo, bylo dostat ty kluky bezpečně odtud.

Blafuj, řekla jsem si v duchu, zatímco mi srdce bušilo tak nahlas, že mi dunělo v uších.

„Takže teď to proběhne následovně,“ řekla jsem a posbírala tolik odvahy, na kolik jsem se zmohla. „Já pustím tohohle chlápka a ty si zase přetáhneš tričko zpátky přes pistoli. A vy, chlapci, půjdete pryč.“

Joe se zasmál. „Myslíš, že se tě bojím?“

Alfa predátor, upomínala jsem se. Na vrcholu potravního řetězce.

Nechala jsem zestříbrnět oči a vylézt špičáky a hladově jsem se ohlédla na Joea. Jelikož mě vyrušili od večeře, nemusela jsem hlad předstírat.

Jeho oči se rozšířily strachem, ovšem jen na chvíli. Byl to chlap kolem dvaceti let, s připravenou pistolí, a v machrování byl mnohem lepší než já. Jeho oči zchladly a odrážely nenávist.

„Jsi tam v pohodě?“ zeptala se Mallory. Protože však dnes v noci byla za hodnou holku, nehnula se z určeného místa.

Možná, pomyslela jsem si, bych ji v téhle naší malé hře mohla využít. Koneckonců to začala.

„Tvoje malá kámoška tě volá,“ řekl Dikobraz. Ale protože jsem ho bezpečně držela za zápěstí, nevěnovala jsem mu moc velkou pozornost. Zato Joe a jeho pistole mi dělali starosti.

„Jestli ti připadám děsivá,“ řekla jsem, „tak tě ujišťuju, že mám dost velkou sílu. Ale oproti ní jsem bábovka.“

„Nevypadá, že by měla sílu,“ řekl Joe.

Ušklíbla jsem se. „Tipuju, že nevíš, co je zač.“

Všichni čtyři se na ni podívali a očividně se drobné dívky s modrými vlasy neobávali. Kdyby tak znali pravdu… Samozřejmě jsem jim tu pravdu nehodlala sdělit, takže jsem mlžila dál.

„Je to smrtka.“

„Kecáš,“ řekl Joe.

„Ne,“ řekl chlapec, který se grázlovi postavil, a pozorně si mě prohlížel. „Ona – ona má pravdu. Ta holka je smr–“

„Smrtka,“ dořekla jsem za něj, jelikož mi šel evidentně na ruku. Ten kluk se mi vážně líbil. „Smrtka. Mluví s mrtvými, přivádí je k životu, když je to nutné, a označuje ošklivé ženy a muže, kteří si nezaslouží žít.“

„A co pak?“ zeptal se ten tišší z kluků.

Odpověděla jsem gestem: přejela jsem si prstem přes hrdlo.

„Ježiši, to jsou kecy,“ řekl Joe znovu, ale tentokrát už nezněl tak sebejistě. „Holky tohle neuměj.“

„Tahle to umí,“ řekla jsem. Naklonila jsem se a trochu ztišila hlas. „Už jsi někdy šel v noci po ulici a připadalo ti, že za sebou slyšíš kroky? Možná ujdeš ještě kousek a srdce ti přitom bije v prsou jako tympán. Řekneš si, že se ti to jenom zdá, a tak jdeš dál. Jenže ty kroky se ozvou znovu. Krok, krok, krok. A tak se zastavíš, otočíš se, ale nic tam není. Na ulici není po ničem ani stopy. Jenom světla a stíny. Ale ty víš a jsi si naprosto jistý, že jsi tam nebyl sám.“

Ztuhli, upírali na mě skelné oči, jako by si vybavovali vlastní zážitky. Pokračovala jsem.

„Nebo jsi třeba sám doma a mluvíš na někoho ve vedlejší místnosti, protože jsi viděl jeho stín, jak prošel. A když neodpovídá, jdeš se podívat… ale místnost je prázdná. Byla prázdná celou dobu. Cítíš to ale v zádech. Víš, že jsi nebyl sám. A když se snažíš jít spát, když zavřeš oči, cítíš je – cítíš ji – u nohou postele, jak tě sleduje ve spánku.“

Pomalu, pro maximální efekt, jsem přejela pohledem k Mallory. „Ona je ten materiál, ze kterého jsou utkané noční můry. Pronásleduje myšlenky živých i mrtvých a vidí číhající zlo. A teď ví, kdo jste.“

V tomhle mém fiktivním vyprávění byla Mallory směskou Smrtky s kosou a Santa Clause. Ani zdaleka se to neblížilo pravdě, ale stačilo to, aby Joe změnil názor. Nechal triko spadnout zpátky přes pistoli.

„Tohle nemůžeš,“ řekl Dikobraz slabě, ale jeho bojovnost vyprchala.

„Ale můžu, a taky jsem to udělala,“ připomněla jsem mu. „Nechám vás jít a dám vám deset minut náskok. Protože my máme rády lov,“ dodala jsem rozkošnickým šepotem. „Ale pamatuj: i když ji nevidíš, cítíš, jak ti vstávají chlupy vzadu na krku, a víš, že je tam.“

Pustila jsem Dikobrazovo zápěstí. Vyskočil a rozběhl se ulicí pryč od výtržníků. Joe ho následoval, aniž by se ohlédl.

Chlapci a já jsme chvíli mlčky stáli.

„To je všechno pravda?“ zeptal se ten hovornější rozechvěle.

Ohlédla jsem se na něj. „Ano i ne. Pravda je mnohem méně strašidelná, ale zároveň vlastně hrozivější. Jak se jmenujete?“

„Já jsem Aaron.“ Pak ukázal na svého tiššího kamaráda. „A to je Sam.“

Kývla jsem. „Řekl jsi dobré věci, Aarone. Upřímné. Patříš k těm dobrým. Nikdy nedovol, aby ti někdo tvrdil něco jiného, jasné?“

Aaron plaše kývl.

„Merit!“ zašeptala Mallory pisklavě ze svého rohu a očima hodila k hrozbě, kterou jsem neviděla. „Přicházejí. Musíme jít! Hned!“

Zavřela jsem oči, abych z nich vyhnala stříbro a pročistila si hlavu od adrenalinu, a když jsem si byla jistá, že mám zase normální pohled, podívala jsem se opět na chlapce. „Měli byste jít. Ty paka jsem zahnala, ale určitě jsem nezměnila jejich názor na upíry a lidi, kteří je podporují.“

„Tamhle máme auto,“ řekl Sam a nervózním pohledem stále spočíval na mých ústech. Povylezlé špičáky asi udělaly dojem, na jaký se hned tak nezapomíná.

„Tak jděte,“ řekla jsem a oni vyrazili. Proběhli blokem, pak vlezli do nejmenšího auta, jaké jsem kdy viděla – klaunovská auta by žasla – a s motorem, který zněl jako vzteklý vysavač, odfrčeli blokem pryč.

Dobrý skutek jsem vykonala, a tak jsem se teď rozběhla k Mallory a nakoukla zpoza rohu do ulice.

Nevypadalo to dobře.

Chuligáni došli až k nám jako nejhorší průvod světa.

Snažila jsem se nahodit šťastný obličej, ale nemělo to cenu.

„Neměly bysme pohnout kostrou?“

„Jdem na to.“

Vyběhly jsme zpátky na ulici a uháněly až k autu.

„Odemkni to,“ řekla Mallory a lomcovala madlem na své straně. Jako by tím mohla něco urychlit.

„Vždyť už odemykám,“ řekla jsem a neohrabaně jsem strkala klíček do zámku. Jenže adrenalin a uspěchanost způsobily, že jsem měla obě ruce levé. Už jsme byly tak blízko, blizoučko od toho, abychom bezpečně ujely a já mohla Mallory dovézt domů bez magického incidentu.

Jenže bohužel ne dost blízko.

„Hej, dámy,“ řekl za námi mužský hlas.

Ohlédla jsem se. Bylo mu zřejmě tak dvacet pět, měl světlou kůži, blond vlasy, byl hubený a neurvalý. V jedné ruce držel krátký lovecký nůž a v druhé hokejku.

Zkusily jsme ho ignorovat, ale nedal se.

„Hej, mluvim s váma! Jste hodný holky a bojujete s náma za lidský práva?“

Jeho předsudky byly tak iracionální, že si ani neuvědomil, že se snaží dostat na svou stranu nadpřirozené.

Mallory přimhouřila oči. Očividně ji popadlo nutkání vyfackovat z něj blbost.

„Lidský práva!“ vyřvávali dva další lidé opodál. „Pryč se špičákama! Chicago je nepotřebuje a Chicago je tady kurevsky nechce!“

Chlap se podíval na Mallory. „A co ty, Modrásku? Jsi na naší straně? Spravedlnost a pravda a už žádný posraný upíři? Kdo je potřebuje, že jo?“

Jeho hlas zněl jako škádlení, slova jako flirt… a byl vedle jak ta jedle. Natáhl se a opřel se šlachovitou rukou o volvo.

Mallory na tu hrozbu zamžourala a vzduch kolem ní začal jiskřit. Její magie se začala sbírat.

„Už žádný posraný upíři,“ souhlasila jsem ochotně a usmála se na chlapa, který si dělal pohodlí na kapotě mého auta. Nespouštěla jsem z něj oči a naslepo se snažila trefit do zámku.

„Vy tady někde bydlíte?“

„Dřív. Odstěhovaly jsme se.“ Klíč konečně zajel, kam měl, a zámek cvakl. „Promiň, ale musíme jet, takže…“

Chvíli se na mě díval, a když mu došlo, že byl šikovně odmítnut, přimhouřil oči. A protože zřejmě nedokázal pobrat možnost, že by ho někdo odmítl, okamžitě usoudil, že je s námi něco v nepořádku.

Poklepal čepelí nože o kapotu. „Máte rády tesáky? Myslíte, že jsou sexy?“

„Myslím, že bys měl slézt z mého auta, abychom já a kamarádka mohly odjet.“

Přehodil si nůž v ruce tak, že teď mířil špičkou ke mně, a nahnul se blíž. „A já myslím, že bude potřeba naučit tě, co je respekt.“

Malloryiny ruce se začaly třást a její tělo teď vibrovalo energií. Založila paže na prsou a schovala ruce. Kousala si ret a snažila se nedat najevo vztek, směrovaný na chlapa, který mě obtěžoval.

Chtěla mu nakopat prdel.

Nebyla jediná.

„Já toho o respektu vím spoustu,“ řekla jsem. „Ale my fakticky musíme jít.“

„Kdo si kurva myslíte, že jste? Víte, co jsme právě udělali?“ ukázal směrem ke sloupci stoupajícího dýmu za námi. „Shodili jsme barák. Oni si myslej, že jsou mocný? Upíři? Ať táhnou do hajzlu. Ať táhnou do hajzlu! Očistit Chicago!“ řval a zvedal paže, aby kolem sebe – a kolem nás – shromáždil více chuligánů. Přišli se svými zbraněmi a začali se kolem nás shlukovat a bubnovat o volvo v rytmu své vlastní nenávistné symfonie.

„Jste teďka připravený odjet?“ zeptal se ten nenávistný, ten, který to drama začal.

Praštil hokejkou do kapoty a zanechal na jinak neporušené oceli půl metru dlouhou prohlubeň.

„Co má tohle bejt?!“ řekla jsem a moje emoce prorazily skrz předstíranou lidskou bariéru, kterou jsem se obrnila. Sbalila jsem ruce do pěstí, abych ho neuškrtila, abych nenapadla lidi uprostřed ulice obklopená svědky a bez ohledu na to, co mě k tomu opravňovalo. „To je moje auto!“

„Jo? A co s tim kurva budeš dělat?“ Praštil do čelního skla, ve kterém se rozeběhla prasklina od jednoho konce ke druhému.

„Možná to není ona, s čím si máš dělat starosti.“

Oba jsme se podívali na Mallory, která pronesla ta hrozivá slova. Sundala si pletenou čepici a prameny modrých vlasů, které jí vyklouzly z copu, se vznášely kolem jejího obličeje v oblaku magie. Ten mrak nebyl vidět, ale já ho cítila, jako bych stála jen několik centimetrů od drátů vysokého napětí.

„Máš k tomu co říct, modrovlásko?“

„Mallory,“ varovala jsem ji, ale ona na něj zírala pohledem, jaký byste očekávali u génia, kterému nějaký člověk právě položil tu nejstupidnější otázku na světě.

„Vlastně mám,“ řekla.

Zamrkala… a totéž udělala pouliční lampa na druhé straně silnice. Světlo blikalo a prskalo tak hlasitě, že sebou dokonce i neohrožení vandalové škubli. Po další vteřině, kdy na světlo zírala, lampa explodovala – a do vzduchu vyletěla sprška zelených a oranžových jisker. Vypukl chaos a my ho naplno využily.

Hodila jsem jí klíčky. „Nastup do auta!“ křikla jsem, a zatímco si odemkla a nastoupila, já jsem použila dveře jako tupý předmět a praštila jimi chlapa do kolen, až se skácel k zemi.

Mé instinkty predátora byly nyní zcela ve střehu a já za sebou uslyšela švihnutí pálky právě včas, abych uhnula. Ale už byla v pohybu a prorazila boční okénko u řidiče.

„Sakra, zrovna když jsem z toho umyla posypovou sůl,“ ucedila jsem, chňapla prostředek pálky a vrazila ji pozpátku do břicha ženské, která se mi pokusila urazit hlavu.

Ženská zahekala a padla na kolena. Pustila jsem pálku, vlezla do auta, nastartovala a šlápla na to. Většina výtržníků uskočila, abych je nepřejela, ale někteří byli odvážnější a rozběhli se na nás v posledním pokusu o násilí. Sešlápla jsem plynový pedál nadoraz, abych nabrala rychlost, a prosvištěla jsem po Division Street kolem další skupiny policejních vozů.

Vyvázly jsme. Ale do čeho míříme?

KAPITOLA 4
SLADKÝ NIČEMA

V autě mrzlo. Boční okénko u řidiče bylo v tahu a čelním sklem, přestože stále drželo na místě, se táhla pavučina prasklin. Little Red naštěstí nebyl daleko. Bar se nacházel na rohu v Ukrajinské čtvrti, která byla od Wicker Parku, co by kamenem dohodil – v tomto případě, co by promrzlým autem dojel.

Když jsme se od pouliční bouře dostaly na vzdálenost několika bloků, podívala jsem se na Mallory. Pletenou čepici měla zase naraženou, paže zkřížené a ruce schované. Svou magii opět zkrotila, kolem ní se teď vznášel jen vánek energie, a to vše působilo velice melancholicky.

„Jsi v pořádku?“

Kývla, ale nepromluvila.

„Použila jsi ji jen na vteřinku,“ řekla jsem, protože jsem předpokládala, že je smutná kvůli použití své moci.

„Použila jsem ji k tomu, abych zničila lidský majetek před očima lidí. Ani nemají vědět, že čarodějové existují, natož aby mě viděli, jak je ohrožuju.“

Čarodějové patřili ještě k těm posledním nadpřirozeným, kteří zatím nebyli lidem známi.

„Chránila jsi mě,“ podotkla jsem. „A přece jsi neseslala na ty pouliční lampy blesky. Nejspíš si myslí, že to byla náhoda.“

Mallory vzdychla a promnula si spánky. „Možná ano, možná ne. Tak nebo tak si nejsem jistá, jestli to bude Gabea zajímat. Porušila jsem pravidla. To je celý výsledek. Porušila jsem je, a on se to dozví.“

„A musíš mu to říkat?“

Hodila po mně strohý pohled. „Chceš po mně, abych něco tutlala před apexem Severoamerické centrální smečky? Proboha, je to vlkodlak. I kdybych mu o té lži neřekla, vyčenichal by ji, a to nemyslím jen v přeneseném smyslu slova.“

„To je mi líto, Mal. Ale díky, že ses za mě postavila. A za auto.“

„Tak za to mi neděkuj. Nezůstalo celý.“ Mallory se naklonila dopředu a skrz prasklé čelní sklo koukala na potlučenou kapotu. „Ti kreténi se na něm pořádně vyřádili.“

„Co naplat.“

„Měly bysme z toho udělat nějakou hitovku.“

„A budeme to zpívat na melodii ‚All About That Bass‘ “, navrhla jsem a rovnou přihodila i text. „Jsem prostě od pánbíčka kretén jako skříííň…“

„Jako skříííň, co naplat,“ zanotovala Mallory. „Máš pravdu. To není špatný.“ Vzdychla, přitáhla si kolena k bradě a opřela o ně čelo. „Můj život stojí za prd.“

„Stojí za prd, protože se snažíš udělat správnou věc, ale na výsledcích to není vidět. Jsi ve stádiu, kdy dobrý úmysl naráží na možnosti, které stojí za prd. Vítej do mých prvních jedenácti měsíců jako upírky.“

„Jsi upírka jen deset měsíců.“

„Tak jsem to přesně myslela.“

Trochu se uchechtla, což byl účel.

„Už je to snazší,“ řekla jsem.

„Nemusela ses podřizovat pozornému oku Gabriela Keena.“

„To máš pravdu. Musela jsem se jen podřizovat pozornému oku Ethana Sullivana. To byla úplná brnkačka.“

„Ty se mě fakt snažíš v tomhle trumfnout?“

„To ty jsi zavedla pojem ‚Darth Sullivan‘,“ připomněla jsem jí. „Kromě toho bych tě nenechala ulítnout před rokem, než jsi získala svou magii. A myslím, že bych tě asi neměla nechat ulítnout ani teď.“

Podívala se na mě a maličko se usmála. „Jsem ráda, že jsi tu.“

„Já jsem taky ráda, že jsi tu,“ řekla jsem.

Dojely jsme do Ukrajinské čtvrti. Uši i prsty mě bolely ze zimy, a tak jsem s povděkem zaparkovala volvo před cihlovou budovou, v níž se nacházel bar Little Red.

Kožoměnci museli mít po krk zimy, protože na parkovacích místech před barem nestály žádné drahé, na míru vyrobené motorky.

„Na zimu mají zavřeno?“ podivila jsem se nahlas.

„Jde jen o jízdu venku,“ řekla Mallory. „Kožoměncům se nechce jezdit v ledovém větru a teplotách pod nulou.“

To jsem docela chápala, teď když jsem musela jet několik minut bez okénka.

Vypnula jsem motor, ale ještě chvíli jsme zůstaly sedět v autě. „Jsi připravená?“

„Ani ne,“ přiznala. „Ale ženská si musí vždycky poradit, znáš ty obehraný kecy.“

Vydechla a otevřela dveře auta a já jsem jí přála hodně zdaru.

* * *

Bar byl klasická putyka s ošoupanou podlahou, omlácenými stoly a ostřílenými štamgasty. Jukebox hrál tichou smutnou melodii, ukňouranou country píseň ze sedmdesátek nebo osmdesátek, kdy se nosily velké spony na páscích a ještě větší vlasy.

Bar nebyl zrovna potěchou pro oko ani pro ucho, ale dnes večer to tu lahodně vonělo sladkými a kořeněnými rajčaty, zřejmě omáčkou na typickou smečkovou grilovačku, chloubou jejich nově rozjížděného cateringu.

Gabriel Keene stál před velkým tabulkovým oknem baru jako ztělesnění predátora. Vysoký, ramenatý, se zlatohnědými vlasy po ramena a jantarovýma očima, které se rozzářily, když se v nich odrazilo světlo. Měl na sobě džíny, triko s dlouhým rukávem a černé boty, které vypadaly, že by dokázaly napáchat spoustu škody. Ne že by potřeboval nějaké doplňky. Z šíře jeho ramenou a široce rozkročených nohou čišela síla.

Kožoměnci byli divní pavouci. Byli tvrdí a milovali dobrou whisky a pochromované motorky. Ale taky byli silně spojení s přírodou. Ve světě nadpřirozených to byli hipíci – kdyby hipíci nosili motorkářské boty a duněli po asfaltkách na Harleyích.

Gabe měl na ruce svého maličkého synka Connora, ještě nemluvně. Connor byl překrásný andílek s jasně modrýma očima a čupřinou měkkých tmavých vlásků a mrkal na mě a na Mallory s dětskou nevinností. S boží pomocí si tu nevinnost udrží co nejdéle.

„Dámy,“ řekl Gabe a pohlédl na nás. „Slyším, že se chystají trable.“

„Výtržníci,“ řekla jsem. „Vhodili Molotovův koktejl do distribučního centra Blood4You a pak zamířili po Division Street.“

Gabe ukázal k autu. „Koukám, že jste se připletly do největší mely?“

Kývla jsem. „Snažily jsme se utéct a vyhnout se tomu nejhoršímu, jenže oni si nás všimli. Odskákalo to auto, ale povedlo se nám utéct. Stále ještě řádí v ulicích. Pochodují po Division s hokejkami a pálkami.“

Když jsem podala hlášení, obrátil Gabriel pohled k Mallory. V jantarových očích to zavířilo tichou silou. „Mlčíš.“

„Použila jsem magii,“ řekla.

„Měli bychom to probrat?“

Mallory kývla a bez vyzvání šla k červeným koženým dveřím vedoucím do zadní místnosti.

„Okamžik, Kotě,“ řekl Gabriel, nadhodil si na ruce Connora a šel za ní.

Během čekání jsem využila příležitosti a zavolala Ethanovi.

„Ochránkyně? Zvládly jste to v pohodě?“

„Jsme u Little Red. Volvo je poničené a Mallory použila magii, ale jinak jsme v pohodě.“

„Použila magii?“ zeptal se Ethan.

„Ano. Obklopili nás výtržníci a ona rozbila lampu, aby odlákala jejich pozornost a získala pro nás čas, abychom se dostaly do auta.“

„Chytré,“ řekl Ethan.

„Velice,“ potvrdila jsem a podívala se na červené kožené dveře. „Gabe a Mallory to teď probírají. Pochybuju, že z toho bude jásat.“

„Nemá problém s kontrolovaným používáním magie,“ řekl Ethan. „Jestli to, co dnes večer udělala, uzná jako přiměřené, to už záleží na něm. Každopádně jsem rád, že jsi v pořádku.“

„Já taky. Když jsme odjížděly, ti vandalové tam ještě byli, ale viděla jsem přijíždět několik policejních jednotek.“

„Podle většiny zpráv se nepokoje omezily jen na určitou oblast, ale nebyly úplně potlačeny. Požár v distribučním centru je uhašený.“

„Jak velké jsou škody?“

„To se mi ještě nedoneslo, ale Scott a Morgan se už připravují na omezený příděl.“

Cadoganský Dům byl jedním z mála amerických Domů, které dovolovaly upírům pít od lidí či od jiných upírů. Většina ostatních Domů používala krev v sáčcích v naději, že když utlumí svůj kousavý instinkt, pomůže jim to se lépe sžít s lidmi. Snížení dávek krve by mohlo ten stav změnit.

„Když už je řeč o výtržnících,“ řekla jsem, „tak jejich mantrou bylo ‚Čisté Chicago‘. Nevím, jestli je to jméno skupiny, nebo jenom slogan, ale Luc by možná měl zahájit průzkum opozice.“

Průzkum opozice byl jednou z našich klíčových taktik. Když je nemůžete bít, zjistěte o nich alespoň co nejvíc.

„Řeknu mu to. Dá se s tím volvem jet? Zvládneš se dostat domů před východem slunce?“

„Bude to mrazivá jízda, ale jo. Měla bych být za chvíli doma.“

„Buď opatrná, Ochránkyně.“

„Slibuju,“ řekla jsem a zavěsila.

Mallory a Gabriel byli stále zalezlí vzadu, a tak jsem vyrazila k baru, který se táhl podél jedné strany místnosti.

Berna se opírala o pult, četla knihu a rukou si podpírala bradu.

„Kožoměnci nemají sezónu?“ podivila jsem se nahlas a posadila se.

„Je zima,“ řekla se silným východoevropským přízvukem a ani nezvedla oči od knihy. „Je zimní spánek.“

„Kožoměnci mají zimní spánek?“ zeptala jsem se. Gabriel určitě vypadal, že je vzhůru, a já jsem jen o několik nocí dřív mluvila s Jeffem.

„V jeskyni ne. Ale cítíme zimu.“ Naoko se otřásla, až se jí bujná ňadra rozhoupala. „Zůstáváme doma. Vaříme. Dáváme si ovesnou kaši a bublinkové koupele. Teplé ponožky na nohy.“

„Bublinkové koupele, jo? Keenovi nevypadají jako ten typ, který si dává bublinkové koupele.“ Ačkoli jsem si uměla dost dobře představit Gabriela ponořeného ve vaně. S obnaženým hrudníkem. Možná několik mokrých kudrlinek. Popravdě řečeno to nebyla vůbec špatná představa.

Berna na mě přimhouřila oči a já se na chviličku lekla, že zachytila moje nemravné myšlenky. Jistě, byla jsem zadaná, ale to neznamenalo, že neumím ocenit pěkného – a šťastně ženatého – kožoměnce.

Nad tímhle však nepřemýšlela. „Mohla bys být tlustší.“

Berna neustále kritizovala mou váhu; myslela si, že jsem moc vychrtlá, což ani tak nesouviselo s mým jídlem, protože jsem jedla dost a dost, jako spíš s mým rychlým upířím metabolismem. Kdybych nebyla upír a milovník všeho, co je máčené v čokoládě a obalené slaninou, asi bych z ní měla komplexy.

„Já jím hodně,“ řekla jsem. Ačkoli v tomto případě jsem už nejedla několik hodin a od večeře mě vyrušili.

Berna našpulila rty v očividném podezření a změřila si mě mateřským pohledem, jaký Mallory pravděpodobně vídala často.

„Fajn. Myslím, že by mi nevadilo něco zakousnout, než se zase vydám na cestu.“

V očích se jí vítězoslavně zalesklo.

Berna zmizela do zadní místnosti a než se dveře zcela zavřely, zaslechla jsem několik Gabrielových slov.

„Mysli, Mallory,“ říkal jí.

Jeho tón nezněl lichotivě.

Chvíli jsem si kousala ret a rozhodla se udělat něco, co dělám málokdy – až na nejnutnější případy. Spustila jsem bariéry, které obvykle oddělovaly mou pracovní mysl od superostrých upířích smyslů, a odposlouchávala jsem.

„… byla to správná věc,“ říkala Mallory.

„Myslíš, že tohle je neobvyklé?“ zeptal se Gabriel. „Myslíš, že už nikdy nepřijde chvíle, kdy budeš dohnaná až na pokraj, kdy budeš vědět, že použít magii je správná věc? To je přesně to, co jsi mi řekla minule, Mallory, a přesně o to sakra v celým tomhle cvičení jde.“

„Tentokrát je to jiné,“ řekla Mallory.

„Tohle závisláci říkávají,“ řekl Gabriel. „Podívej, já nejsem tvůj otec. Nejsem ani tvůj dozorce. Ty máš moc; mohla bys ji používat. Já to vím. Jsi tady, protože chceš svůj život změnit. Protože chceš, aby věci byly lepší.“

„Jak můžou být lepší, když pořád přehrávám ten samý scénář dokola?“ V hlase měla zběsilost, opravdový a přetrvávající strach. „Že znova všechno zvorám. Že zase každýho zklamu – znova.“

Gabriel se zarazil. „To je otázka, Mallory, kterou musíš položit sama sobě. Je to tvoje práce. Tvůj boj. Pomysli na to –“

Než jsem ho uslyšela dokončit myšlenku, dveře se otevřely a vešla Berna s mísou něčeho horkého v rukou. Předstírala jsem, že se zabývám umatlaným papírovým jídelníčkem na baru. Co vůbec byl ‚Wolf Popper‘?

Berna položila mísu přede mě na bar spolu se lžící a papírovým ubrouskem.

„Co je to?“ zeptala jsem se.

„Dušené,“ řekla. „Jez.“

Strčila jsem do jídla lžíci. Ačkoli kousky plavající v míse se mi nezdály zcela povědomé, voněly báječně. Jemně jsem dýchla na sousto na lžíci a kousla si. Chutnalo to slaně, uzeně a rajčatově.

„Jazyk je pro tebe dobrý,“ řekla. „Hodně proteinu. Budeš mít sílu. Jako vůl.“

Jasně že to byl dušený jazyk, a jasně že ze mě chtěla mít vola.

Naštěstí bylo to dušené vskutku vynikající a já jsem spořádala půl mísy, než se dveře opět otevřely. Čekala jsem, že uvidím Mallory, avšak vešel Gabriel a na ruce měl pořád ještě Connora.

Bernin výraz zněžněl a objevila se v něm ona mateřská starostlivost, která přiváděla Mallory k šílenství. „Je dobrá?“

„Bude v pohodě. Poslal jsem ji zpátky do kuchyně. Řezníci se ptali, jestli můžou dneska přijít dřív. Chtějí si s tebou promluvit o objednávce hovězího hrudí.“

Berna něco zamumlala v jazyce, kterému jsem nerozuměla, a vklouzla do zadní místnosti.

Gabriel se posadil vedle mě a Connor si mezi námi broukal.

„Je ve velkým maléru?“ zeptala jsem se.

„Nejsem její bachař.“

„Já vím. A po tom, co se stalo v Nebrasce, jsi udělal dobře, že jsi ji vzal sem. Vím, že si toho váží.“

„Spolupracuje. Ta rutina, manuální práce, monotónnost jí brání, aby svou magii ignorovala, aby ji zatlačovala do koutku mysli, jak činila celá ta léta.“

Tím se vysvětlovaly práce, které jí obvykle ukládal. „Myslíš předtím, než jsme objevili, že má magii?“

Kývl. „Než se ji naučí používat vědomě, potřebuje se naučit, jak ji mít. Jak s ní jen být, i když je to nepříjemné. I když jí to připadá špatné a nevhodné.“

„Vypadá to, že dělá pokroky. Řekla, že tentokrát to pro ni bylo jiné. Myslím, že má pravdu.“

„Je to jiné?“ zeptal se mě. „Nebo je to přesně totéž? Dostala se k té knize, protože se cítila nepříjemně. Protože chtěla sjednotit zlo a dobro. Ale to přece není důvod pro to, jak jednala dnes v noci, ne?“

„Pravidlo nemůže znít, že nesmí používat magii, když má motivaci používat magii. To postrádá jakoukoli logiku.“

Gabriel pochybovačně zamručel. „Pamatuješ si, jak hořelo Chicago?“

„Dost dobře,“ řekla jsem. „Pomáhala jsem hasit oheň. Neobhajuju její činy. U Tateových jste ji magii použít nechali. Víš, že může pomoci. Nemůžeme ji nechat promarnit všechen ten potenciál. Co je to za život?“

Gabrielův výraz změkl. „Život, kde nikoho neničí, včetně sebe. Věděla, dokonce i ve chvíli, kdy překročila hranice mezi dobrem a zlem, že co dělá, je špatně. Věděla totéž i dnes v noci – že by neměla používat magii, aby vyhrožovala lidem, s nimiž ses mohla snadno vypořádat ty.“

„Kdy ji tedy bude moci použít podle svého?“

„Nevím. Než bude schopna kontrolovat magii, musí být schopna ovládat sebe To je její cesta, a nebude rychlá. Až bude umět používat magii a žít s ní v míru, pak se někam dostane.“

Kývla jsem a strkala lžící do jakýchsi neidentifikovatelných kousků zeleniny – možná do květáku? – a můj apetit byl opět ten tam. Možná měla Berna pravdu; magický stres chuti k jídlu neprospívá.

Co však nemohlo napravit jídlo, mohl by spravit jistý muž. Byla jsem připravena vrátit se do Domu, k tomu, co znám. Odložila jsem lžíci a odstrčila mísu. „Asi bych se měla vrátit. Mohl bys říct Mallory, že jí posílám pozdrav na rozloučenou? A poděkovat Berně za tu baštu?“

„Můžu.“

Vstala jsem, ale zastavila jsem se předtím, než jsem zamířila ke dveřím. „Nejsem si úplně jistá, proč ses jí ujal. Ani mě, hádám, protože já patřím k ní. Ať už to děláš z jakéhokoli důvodu, tak kdyby to neřekla ona, děkuji ti já.“

„Nemáš zač, Merit.“

Šla jsem ke dveřím a koukla na parkovací místa venku. Moje volvo, omlácené a zubožené, bylo… pryč. Že by se do něj tím poničeným okénkem snadno dostal zloděj? Nebo mě výtržníci sledovali až sem a ukradli ho jako konečnou odplatu?

Ohlédla jsem se na Gabriela. „Moje auto je pryč.“

Vstal a šel ke mně. „Jo. Řekl jsem jednomu ze svých lidí, aby se na něj mrkl. A aby zjistil, jestli vůbec stojí za to ho opravovat.“

Moje volvo nepochybně „stálo za to“ opravit, protože to byl můj hlavní dopravní prostředek. Ale stejně… „Ty jsi někomu řekl, aby se na něj mrknul? A komu?“

Potutelně se usmál. „Mám svého člověka.“

Fajn, tak měl svého člověka, a ten se teď zabýval mým autem. Jak zněla v takovém případě správná odpověď? Kožoměnecké opravy auta jistě nebyly zaneseny v Kánonu, kodexu upířího práva.

„Tvoje katana je tamhle na stole,“ řekl a ukázal k boxu u dveří. Šla jsem si pro ni a ovinula volný pásek kolem rudé pochvy.

„No tak asi díky,“ řekla jsem. Ale pořád jsem se musela nějak dostat do Cadoganu. „Není na Damen Avenue stanice elektrické dráhy? Myslím, že se můžu dostat do Smyčky a pak dojet autobusem do Hyde Parku, je to tak?“ Nepamatovala jsem si, kdy jsem naposledy jela elektrickou dráhou nebo řešila jízdní řády. Byla jsem žalostně mimo.

„Není třeba,“ řekl Gabe. „Mám tu náhradní auto.“

„Náhradní auto? Mám ti dát nějaké peníze?“ zeptala jsem se, ale Gabriel zavrtěl hlavou.

„To jde na účet podniku, Kotě. Vlastně dělám službu sám sobě, opravdu.“

Podezíravě jsem přimhouřila oči. „Jakpak to?“

„Postarám se, abych se dověděl, jak Ethan zareaguje, až tě v něm uvidí.“

Ukázal k oknu… a na místě, kde původně stálo moje volvo, teď trůnil stříbrný dvojsedadlový kabriolet a ze sedadla řidiče právě vystupoval kožoměnec. Auto bylo malé a pochromované a mezi kulatými předními světly se skvělo logo Mercedesu.

„Co to je?“ zeptala jsem se a povedlo se mi nepřilepit nos na sklo jako zvědavé štěně.

„Tohle, Merit, je Mercedes Benz 300SL z roku 1957 se zbrusu novým motorem V8 a silou přibližně 350 koní. Je to auto, za které by Ethan proklál upíra kůlem, jen aby ho mohl řídit, omlouvám se za ten obrat. A já ti ho půjčím.“

Ethanova pýcha, elegantní černý kabriolet Mercedes, se stal obětí nadpřirozeného útoku bývalého starosty Chicaga. Pokusil se jej nahrazovat sérií vozů: Aston Martinem, Bentleym, v současné době černým Ferrari FF kupé. Stále ještě hledal mezi auty „to pravé“ a já měla pocit, že tenhle konkrétní klenot se jeho ideálu značně blížil.

Nicméně aktivně usilovat o vytočení upíra nebyl kožoměnecký styl. „Ty chceš, aby Ethan žárlil na auto?“

„Ne,“ řekl a trochu pohoupal Connora, který se začal vrtět. „Jen myslím, že si vychutnáš jeho reakci. A já si zase vychutnám, až se o tom doslechnu.“

Connor vesele zabroukal. Dokonce i jemu se líbila představa vytočeného Ethana.

„Kde vůbec takové auto schováváš?“ Ohlédla jsem se do baru. „Tady přece není žádná garáž.“

Gabriel kývl na kožoměnce, který vešel do baru a spustil klíčky do Gabeovy dlaně. „My tady nespíme. Máme pozemek mimo město. S trávou, stromy, volným prostorem.“

„Kde můžete běhat?“

Gabriel smrtelně vážně přikývl. U smečky vlků zřejmě tohle nebyla bezvýznamná záležitost. „Mám rád vymazlené veterány,“ dodal. „To je moje slabůstka. Tak relaxuju, užívám si fajnovou značku a nechám se unést tím motorem.“

Podal mi klíčky, ale já k němu vzhlédla s obavou v srdci.

„Jsi si tímhle jistý? To auto musí být šíleně drahé a je zima a jsme v Chicagu. V ulicích je marast a sůl…“

„Kotě, už jsi mě někdy viděla dělat něco nazdařbůh?“

Ne, to asi ne. Když mi pokynul, sevřela jsem klíčky a měla nutkání vyjít ven a přejet prstem po křivkách toho auta. Cesta zpátky do Domu bude stát za to.

Gabriel trhl hlavou, když Connor sbalil ručičky do pěstiček a zkřivil obličejík. Ten výraz jsem znala. Blížily se trable a Connor to dá hlasitě najevo.

„A je čas večeře,“ shrnul to Gabriel. „Což znamená, že my už musíme jít. Zkus řídit opatrně, Kotě. Nechci zjistit, že jsi letos zničila další Mercedes.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hořké sousto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.