STORY

Příběh rockové legendy

* * *

Zdeněk Šotola

www.hudebni-knihkupectvi.cz

Autor by touto formou rád poděkoval

Martinu Simandlovi a Daliboru Kolarčíkovi

za pomoc při realizaci této knihy.

Copyright © Ing. Zdeněk Šotola, 2017

Layout © Ing. Zdeněk Šotola, 2017

Cover Photos © Harry Potts (Wiki Commons)

ISBN 978-80-270-2394-3 (tištěná verze)

ISBN 978-80-270-3412-3 (ePUB)

ISBN 978-80-270-3413-0 (Mobi)

ISBN 978-80-270-3414-7 (PDF)

Vydalo nakladatelství

PaedDr. Jiřina Šotolová - Hudební e-knihkupectví

www.hudebni-knihkupectvi.cz

Tisk a vazba FINIDR, s.r.o., Český Těšín

OBSAH

Phil Lynott

Brian Downey

Gary Moore

Eric Bell

Thin Lizzy

Shades Of A Blue Orphanage

Whisky In The Jar

Vagabonds Of The Western World

Brian Robertson

Scott Gorham

Nightlife

Fighting

Jailbreak

Johnny The Fox

Bad Reputation

Live And Dangerous

Black Rose: A Rock Legend

Snowy White

Chinatown

Renegade

John Sykes

Thunder And Lightning

Life

Grand Slam

Rok 1985

Epilog

Citované zdroje & použitá literatura

Fotopříloha

PHILIP LYNOTT

P

íše se rok 1964. Po dvoře Křesťanské bratrské školy v irském Dublinu si vykračuje elegantní panteří chůzí patnáctiletý hoch vytáhlé atletické postavy, když ho jako blesk z čistého nebe zasáhne výkřik, který dodá jeho kakaově zbarvené tváří ještě temnější odstín: „Hej kominíku, ta tvoje kapela stojí za vyližprdel!“ Nebylo to poprvé, co se o dva roky mladší závistivý drzoun Mick Joyce navážel do charismatického frontmana The Black Eagles, a nebylo by to naposledy, co by tyto jedovaté výpady vůči své kapele Philip Lynott s ledovým klidem ignoroval a kráčel nerušeně dál. Pokud byl zatím terčem Joyceových špílců Philipův zpěv, hudba či hráčská úroveň jeho skupiny, vše bral s klidem. Tentokrát to však ten spratek, žárlící na davy Philipových obdivovatelů a fanynek, se svou rasistickou urážkou přehnal. Poprvé a naposledy. „Poslouchej mě, Joyci, ještě jednou něco takového řekneš, zabiju tě. Lépe řečeno, druhou šanci ti nedám, zabiju tě rovnou, v pátek ve čtyři na hřišti v parku naproti škole.“

Dva dny před osudovým soubojem se ve školních dílnách, v hodině kovovýroby, opírá s pilníkem o svěrák maličký Brian Downey, Philipův fanoušek, kamarád a sám bubeník The Mod Con Cave Dwellers, a nemůže se dočkat, až zazvoní zvonek, který ho vysvobodí z této navýsost nezáživné výuky. Když tak zrakem bloumá po místnosti, zahlédne na druhé straně dílny v netypicky horečnaté činnosti Micka Joyce, který podle všeho vyrábí něco, o čem by učitel pracovní výchovy ani ostatní spolužáci neměli mít nejmenší tušení. Brian se nahne, aby lépe viděl, a s hrůzou zjišťuje, že si Joyce vyrábí čepel nože, který mu má očividně při pátečním souboji pomoci kompenzovat fyzickou převahu jeho protivníka. V tu chvíli Joyce ucítí na sobě Brianův pohled, prudce se otočí a zraky obou chlapců se na okamžik spojí. Vzkaz, který Brian čte v nasupené Joyceově tváři, doplněný výmluvným gestem pravé ruky, je jasný: „Cekni něco tomu svýmu kámošovi a jsi mrtvý muž!“

Roztřesený Brian nezamhouřil té noci oko, když se mu v hlavě neustále přemílalo dilema, jak z této situace ven – mlčet a riskovat kamarádovo zdraví, což by si musel do smrti vyčítat, nebo promluvit a vystavit se sám stejnému nebezpečí? Když však ráno dorazí nevyspalý do školy, první věc, kterou udělá, je, že vyhledá Philipa a všechno mu řekne. Ten si to celé vyslechne s překvapivým klidem, na svého o hlavu menšího parťáka se zazubí svým typicky širokým úsměvem, který mu dokáže tak snadno získávat sympatie u děvčat a přátelství mezi spolužáky, vytáhne zpoza opasku dřevěné pravítko a řekne: „Klídek, mám svůj,“ a než se Brian naděje, pravítko je vejpůl a v Philipově pravici se zaleskne patnácticentimetrová čepel.

V pátek odpoledne se sejde na místě souboje snad celá škola v očekávání zaslouženého výprasku, jehož se dostane protivnému poťouchlíkovi Joyceovi, který neměl v davu snad jediného příznivce. V okamžiku, kdy se oba duelanti postaví proti sobě, obecenstvo se utiší a napjatou atmosféru prořízne něčí výkřik: „Bez nožů!“ Joyce v tu chvíli zrudne vzteky, vyhledá výhrůžným pohledem Briana, který divoce gestikuluje „to já ne, to já ne“, a neochotně odhazuje svůj nůž stranou. Vzápětí dopadá na trávník dětského hřiště Philipovo pravítko.

Souboj byl tímto rozhodnut dříve, než začal. Dva přesně mířené údery pravačkou a Philip klečí ležícímu Joyceovi na prsou. Teď musí přijít to, co všichni přihlížející očekávají, ti krvežíznivější už skandují: „Dej mu, doraz ho!“ Slabší povahy se raději dívají stranou. Všichni jsou však za jedno, že má vítěz k tomu plné právo. Ten však namísto očekávaného potupného zdobení soupeřova obličeje monokly a podlitinami vstává a vyzve protivníka, aby udělal totéž. Philip se podívá Joyceovi upřeně do očí a říká: „Doufám, že si uvědomuješ, že jsem tě teď mohl zabít,“ a podá mu pravici na usmířenou. V tu ránu se parkem rozezní mohutný potlesk dojatých diváků a více než stovka hrdel pochvalně skanduje: „Philip, Philip!“

* * *

Irská republika prožívala během druhé světové války díky své neutralitě jisté oživení z deprese, kterou přivodila celosvětová hospodářská krize let třicátých. Vývoz strategických komodit do zemí angažovaných v celosvětovém konfliktu však s jeho koncem nabral strmý pád, a zatímco ostatní evropské, válkou zničené země, prožívaly hospodářský vzestup při obnově svého průmyslu a infrastruktury, Irsko čelilo vysoké nezaměstnanosti, která v průběhu čtyřicátých a padesátých let vyhnala z vlasti patnáct procent celkové populace, zejména do Anglie, do které v polovině roku 1947 zamířila z chudého dublinského předměstí Crumlin i šestnáctiletá Philomena Lynottová, aby zde po absolvování ošetřovatelského kurzu nastoupila do jedné z nemocnic v průmyslovém Birminghamu.

Když ji na taneční zábavě vyzve k tanci vysoký, pohledný, o šest let starší mládenec Cecil Parris, který přišel do Anglie za prací z jihoamerické Britské Guyany, Philomena, či Phyllis, jak jí říkali doma v početné přísně katolické rodině, ještě netuší, jak zásadní význam bude mít tento okamžik pro její další život. Poprvé ve svém životě se také setkává s rasismem, který na rozdíl od Anglie v tehdejším Irsku neexistoval, když zaslechne na svou adresu syčivou poznámku ze strany jedné z tanečnic: „Negromilka!“ Pro mladičkou, nezkušenou a v přísně katolickém duchu vychovávanou dívku, která na černocha v rodném Dublinu nikdy nenarazila, a proto byla prosta jakýchkoliv rasových předsudků, to byl šok – copak si nejsme všichni před Bohem rovni? Čím jsem se provinila, když jsem přijala pozvání k tanci od slušného mládence, lišícího se od ostatních pouze barvou pleti, že mi tak nadávají?

Navzdory negativním reakcím svého okolí se Phyllis do Cecila zamiluje a prožívá s ním intenzívní milostný vztah, který však vyšumí načas do ztracena, když je Cecil pracovně přeložen do Londýna. Krátce nato Phyllis s hrůzou zjišťuje, že je v jiném stavu, a po několika měsících, kdy už na ní začíná být těhotenství znát, je nemilosrdně vyhozena z ošetřovatelské školy. Aby nějak přežila, je nucena vzít zavděk těžké kusové práci ve slévárně automobilky Austin Motors, kde pracuje ještě týden předtím, než 20. srpna 1949 přivede na svět v nemocnici Hallam Hospital ve West Bromwichi nedaleko Birminghamu, po šestatřicetihodinovém porodu svého prvorozeného syna Philipa Parrise Lynotta, čokoládově zbarveného cvalíka, vážícího impozantních 4,3 kilogramy a měřícího pětapadesát centimetrů.

Krátce po porodu se na scéně znovu objevuje Cecil, který sežene Phyllis podnájem, což v té době nebylo pro matku s barevným a ještě k tomu nemanželským dítětem zrovna jednoduché, uvážíme-li, že součástí dobových inzerátů nabízejících pokoje k pronájmu byla často jasně stipulovaná podmínka „No Irish, No Blacks, No Dogs“ („Iry, černochy a psy zde neubytováváme“). Cecil dojíždí o víkendech pravidelně z Londýna a mladý pár začíná uvažovat o sňatku, když na jedné taneční zábavě Phyllis náhodně vyslechne na toaletě rozhovor dvou dívek, ze kterého je zřejmé, že srdce otce jejího dítěte zdaleka nepatří jen jí, a od toho okamžiku přestává vidět ve vztahu s Cecilem jakoukoliv perspektivu.

V následujících dvou letech Phyllis porodí ještě dvě nemanželské děti, o jejichž existenci promluví na veřejnosti až v polovině devadesátých let. Nejprve to byla Philipova o více než rok a půl mladší sestřička Jeanette, jejímž otcem byl bílý americký voják Louis Caldwell, a později téměř o tři roky mladší bratříček Leslie ze vztahu s černým Jimmym Angelem, rovněž příslušníkem amerických ozbrojených sil umístěných ve Velké Británii.

Stejně jako v Philipově případě byly obě děti nechtěné a oba tyto milostné vztahy skončily odvelením Phyllisiných partnerů zpět do Spojených států. Na to, že je těhotná, Phyllis přišla v prvním případě až po Louisově odletu do vlasti, takže ten se nikdy nedozví, že po něm v Británii zůstala dcera. Žádnou adresu po sobě nezanechal, proč také, když si oba milenci v okamžiku rozloučení velice dobře uvědomovali, že nemůže přivézt domů do Států ženu s černým dítětem do ještě rasističtější společnosti, než byla Anglie na přelomu čtyřicátých a padesátých let.

Jimmy Angel stačí ještě svého syna poznat, ale pár měsíců po jeho narození, v okamžiku, kdy se donese na americkou základnu, že má dítě s bílou ženou, ho jeho nadřízení posílají šupem zpět domů do Jižní Karolíny, bašty rasistického Ku Klux Klanu. Později se ho Phyllis pokusila kontaktovat, ale místo Jimmyho jí odpověděla jeho babička dopisem začínajícím slovy: „Ty bílá socko, neopovažuj se mu ještě někdy napsat...“

Přesně po pěti letech od příchodu do země, která ji slibovala lepší budoucnost, je Phyllis ve svých dvaadvaceti letech matkou tří nemanželských dětí, z toho dvou barevných, a téměř bez prostředků jak svou čtyřčlennou rodinu sama bez chlapské pomoci uživit. Cecil jí nějaké peníze spíše neposílal, než posílal, skrovná sociální podpora nestačila ani na holé přežití, a tak nezbývalo než si nechávat za úplatu dávat děti hlídat a přitom chodit do práce, a současně být pod permanentním tlakem sociálních pracovnic, které neustále omílaly, aby si uvědomila, že je mladá, má život před sebou a měla by myslet více na sebe - a dát své milované děti k adopci.

Phyllis je nejprve pevně rozhodnuta se svých dětí nevzdat a bojuje sama ze všech sil o holé přežití. Toto sisyfovské předsevzetí si však začne brzy vybírat svou daň v podobě úbytku fyzických a psychických sil a Phyllis si začíná postupně uvědomovat, že bude skutečně v zájmu zdraví a blaha svých dětí, když se najde rodina, která se o ně dovede lépe postarat. V únoru 1953 tak dává k adopci tehdy dvouletou Jeanette manželům, učitelům, kteří jí z úcty k biologické matce změní křestní jméno na Philomenu. Rok a půl poté, v červenci 1954 adoptuje smíšený manželský pár dvouletého Leslieho, který nedávno zázračně přestál onemocnění tuberkulózou, což byl moment, kdy si Phyllis jasně uvědomila, že mu nedokáže poskytnout dostatečnou péči a výživu, kterou by pro svou úplnou rekonvalescenci potřeboval.

Zde se nabízí otázka, co na to vše říkala její rodina v Dublinu? Co se týče Jeanette alias Philomeny a Leslieho, o jejich narození se Phyllisiny rodiče nikdy nedozvěděli. O Philipově existenci však věděli už od jeho tří měsíců.

Do porodnice Phyllis tenkrát odcházela z podnájmu u bezdětného manželského páru, který si ji zamiloval a jemuž skutečnost, že čeká nemanželské dítě, nevadila, a dokonce se na něj oba těšili. Tři dny po porodu přispěchali do porodnice dokonce natěšeni, aby si malého Philipa prohlédli, a když spatřili barvu jeho pleti, s hrůzou utekli a poslali do nemocnice všechny Phyllisiny věci se vzkazem, ať už se k nim nevrací. Přímo z porodnice tak mladá maminka s novorozenětem zamíří do domova pro svobodné matky na birminghamském předměstí Selly Oak, kde byla postavena, jako všechny ostatní dívky, které zde skončily v drtivé většině opuštěné a zavržené svými partnery a rodinami, před následující dilema – souhlas k adopci nebo okamžitý vyhazov i s dítětem rovnou na ulici. Jelikož se Phyllis svého syna nechtěla za žádnou cenu vzdát, jeptišky v čele s vrchní sestrou ji přinutili pod hrozbou okamžitého odchodu poslat domů do Dublinu společnou fotografii s Philipem a k ní přiložený vzkaz: „Drahá maminko, přikládám svou fotografii s děťátkem, to děťátko je můj syn a je tři měsíce starý.“ Když Phyllisina matka Sarah dopis otevřela a uviděla fotografii, v duchu si pomyslela: „Ale copak to je za rozkošného černouška s naší Phyllis!“ Když si pak přečetla přiložené řádky, zhroutila se.

Jakmile se však paní Lynottová vzpamatovala a probrala celou situaci se svým manželem Frankem, rozhodli se vzít dceru na milost a poslali syna Johna, aby zajel do Selly Oak a oba přivezl domů do Dublinu. Phyllis však návrat k rodině odmítá jednak ze strachu z konfrontace s dublinským katolickým prostředím v roli matky nemanželského, navíc barevného dítěte, a jednak ze strachu z možného tlaku rodiny na Philipovu adopci. Navíc se v té době objevuje v domově pro svobodné matky Cecil, který jí sežene bydlení a pomůže i finančně.

K prvnímu Philipovu setkání s prarodiči tak dochází až po třech letech v Manchesteru, a navzdory Phyllisiným obavám vše proběhlo v pohodě a babička s dědečkem si vnoučka okamžitě zamilovali a znovu své dceři navrhli, aby to v Anglii zabalila a vrátila se k nim domů do Dublinu. Phyllis si však dobře uvědomuje, že by zůstala s Philipem rodičům na krku, jelikož by v chudém Irsku neměla šanci sehnat zaměstnání. S díky proto odmítá a bojuje dál sama o přežití a lepší budoucnost pro sebe a pro svého syna. Po roce je však ve svých dvaadvaceti letech na pokraji celkového vyčerpání, navíc sama bez partnera a zrovna v bolestivém období mezi adopcemi milovaných dětí, a tak volá mamince do Dublinu s návrhem, který sice nepovažuje za ideální, ale v dané situaci za jediný možný – malý Philip by žil u prarodičů s tím, že Phyllis by posílala z Anglie veškeré peníze, které ušetří, na jeho živobytí, navíc by za ním jezdila minimálně pětkrát do roka, a on za ní zase do Anglie každé prázdniny či svátky.

A tak v srpnu 1953 přichází do Dublinu přesně ve svých čtyřech letech, s polovinou černošské krve v Anglii narozený, budoucí velký irský vlastenec, katolík, básník, hudebník, textař, zpěvák a především jedna z největších postav v dějinách irské populární hudby – Philip „Phil“ Lynott.

* * *

Sarah Lynottová porodila svému muži celkem devět dětí, z nichž to poslední dokonce v úctyhodných jednapadesáti letech, tedy pouhý rok předtím, než Phyllis přivedla v Anglii na svět vnuka Philipa, který svým příchodem do lynottovské domácnosti v dublinském Crumlinu teď získává vlastně tři sourozence, jelikož jeho tetě Irene je teprve deset, strýčkům Timovi sedm a Peterovi něco přes rok, a vlastně také nové rodiče, vychovávající Philipa stejně laskavě či přísně jako své vlastní potomky, zatímco „víkendová“ Phyllis je tou vzácnou mladou, krásnou, rozmazlující a nikdy netrestající maminkou, s níž si její syn časem vytvoří vztah, jež se bude spíše podobat vztahu k milované starší sestře a kamarádce, které se může svěřit se vším.

Lynottovi malého Philipa zprvu vydávají za syna Phyllisiny kamarádky, kterého adoptovali. Jak však roste a tvář a se mu začíná protahovat do typicky lynottovských tvarů, je všem sousedům jasné, která bije. Nemanželské dítě a černoch k tomu, no to je ale ostuda, četla chudák Sarah na ulici ve tvářích sousedů a kolemjdoucích. Jeho okolí si ale časem na Philipa zvyklo, a ten se brzy stává velice populární dublinskou figurkou, kterou nelze přehlédnout, a údajně snad také prvním irským černochem. Phyllis: „Když byl malý a já ho vozila v kočárku, všichni si nás prohlíželi, protože byl černý. Potom, když vyrostl a my si spolu někam vyrazili, lidé si nás zase divně prohlíželi, protože si mysleli, že jsem jeho štětka. Bylo to něco jako ‚Kdo je ta stará ochechule s tím mladým klukem? Odporné!‘ Prostě jste neměli šanci.“1

Kromě vášně pro fotbal se u malého, astmatem trpícího Phila začnou brzy projevovat sklony k šoumenství a předvádění se, jak doma v kruhu rodinném, tak mezi kamarády ve škole, a také fascinace hrdiny Divokého západu a bájnými postavami staré irské mytologie a v neposlední řadě komiksy, zejména těmi o Supermanovi, které si dokonce sám vymýšlí a s pomocí tužky a pera ilustruje. Všechny tyto vlivy nasává jako houba, a po letech najdeme jejich výrazné otisky v jeho písňových textech.

Zájem o hudbu ve Philovi probouzí „bratrostrýc“ Tim, který už v té době chodil do práce a veškeré volné finance utrácel za jazzové, soulové, folkové a rhythm&bluesové gramodesky americké provenience, později to byly nahrávky britských heavyrockových kapel jako Cream či The Who. Přímo zodpovědný za to, že se Philip vydá ve svých patnácti letech na dráhu aktivního muzikanta, se však stane další „bráška“, o rok starší Peter, který se naučil hrát trochu na kytaru a celkem obstojně zpíval, což mu společně s přitažlivým vzhledem vyneslo místo frontmana v kapele The Sundowners. Tato skutečnost neunikla pozornosti jednomu ze sousedů, nějakému Joe Smithovi, který dával dohromady podobnou kapelu s názvem The Black Eagles kolem svých dvou synů, kytaristy a baskytaristy, a jediné, co jí chybělo, byl zpěvák, jenž by dokázal zaujmout zejména návštěvnice tanečních zábav nejen svým hudebním talentem. U Petera však se svou nabídkou nepořídil a tak se rozhodl angažovat místo něj Phila, který by mu pomohl Petera do kapely nalákat a jehož by poté s největší pravděpodobností vyhodil.

Tento ne zrovna pěkný úmysl však vzal okamžitě za své, když se Phil na své první zkoušce s Černými orly chopí mikrofonu a začne zpívat. V tu ráno manažer Smith věděl, že našel pro své hochy toho pravého. Phil na podiu nejen dobře vypadal a čistě intonoval, ale navíc disponoval osobnostním i výrazovým charismatem, kvalitami, jež v něm dávaly už tehdy tušit budoucí hvězdu. To se brzy potvrdilo na zvýšené poptávce po vystoupeních The Black Eagles, jejichž nový zpěvák se ve svých patnácti už začíná těšit na klubovém a tancovačkovém okruhu nebývalé popularitě.

A právě na jednom z těchto vystoupení, konkrétně v St. Paul’s Hall, kde se Smithovým svěřencům podařilo získat stálé angažmá, se poprvé na jevišti, byť ještě ne jako spoluhráči, ale pouze jako spoluúčinkující, sejdou dva muži, dosud však chlapci školou povinní, kteří spolu ponesou prapor budoucí veleúspěšné formace Thin Lizzy od jejího vzniku až do úplného konce – Philip Lynott a náš starý dobrý známý Brian Downey.

BRIAN DOWNEY

B

rian Michael Downey se narodil 27. února 1951 a stejně jako ve Philově případě, jeho domovskou obcí byl dublinský Crumlin. Lásku k hudbě zdědil po otci, jazzovém fandovi a bubeníkovi dudácké kapely, jehož prostřednictvím si tak zamiloval jak irskou lidovou taneční hudbu, tak moderní americký jazz.

Oba tyto vlivy do sebe nasával až do přelomového okamžiku, kdy poprvé uslyšel The Shadows, zejména sólo jejich bubeníka Tonyho Meehana, které v něm probudilo touhu stát se členem rock’n’rollové kapely. Po dlouhém přemlouvání mu otec pořídí v obchodě s použitým nábytkem jednoduchou bicí soupravu skládající se pouze z malého a basového bubnu, hi-hatky a jednoho činelu a malý Brian pak začne trávit veškerý svůj volný čas odposloucháváním bubenických rytmů a přechodů z gramodesek The Kinks, The Rolling Stones, The Beatles a později The Yardbirds.

Vlastní bicí souprava samozřejmě nemohla uniknout pozornosti ostatních mladých hudebních nadšenců a Brian dostává brzy nabídku stát se členem své první beatové kapely The Liffey Beats, jejíž název byl inspirován The Merseybeats, kteří spolu s The Beatles a Gerry & The Pacemakers byli v té době hlavními reprezentanty britské beatové scény, a dublinská řeka Liffey tak měla dle Briana a jeho spoluhráčů vejít díky nim v celosvětovou známost, stejně jako liverpoolská Mersey.

Kapela neměla ani baskytaristu, což stejně jako její vtipný a „originální“ název mělo formaci dodat na zajímavosti, ale tato irská odpověď na britskou hudební invazi nepřežila ani tucet vystoupení, aby se poté v pozměněném složení přetransformovala do nového uskupení The Mod Con Cave Dwellers, orientovaného tentokrát na hnutí mods, jehož nejslavnějšími protagonisty byli v té době britští The Who. Bohužel Dublin bylo město spíše rockerské, a byť Dwellers se svou „mod“ image velkou díru do místního beatového světa neudělali, přesto se o nich začalo mluvit jako o dobře šlapající kapele, zejména díky výbornému bubeníkovi, což jim právě proto zajistilo možnost vystoupit spolu s tehdy stále populárnější kapelou Brianova kamaráda Phila Lynotta.

Brian: „Jeden kšeft, který se nám podařilo sehnat, bylo předskakování The Black Eagles v dublinské St. Paul’s Hall, kde tehdy měli stálou scénu. Byli jsme nažhaveni zahrát tam co nejlépe, protože jsme si mysleli, že by to mohlo pro nás znamenat pravidelnou práci, avšak hned první večer praskla našemu kytaristovi struna a museli jsme poprosit kytaristu The Black Eagles, aby nám půjčil svoji kytaru. Naneštěstí mu na ní praskla struna taky a jejich manažera, Joe Smithe, popadl absolutní amok a z programu nás vyhodil.“1

Na druhý den ve škole Phil Brianovi poradil, aby zašel za Smithem a poprosil ho, aby je vzal zpět, ale ten nechtěl ani slyšet a Briana s nepořízenou vyhodil. Bylo očividné, že prasklá struna byl zřejmě zástupný problém, hlavním důvodem bylo spíše to, že The Mod Con Cave Dwellers byli prostě moc dobří na to, aby mohli předskakovat kapele jeho dvou synků.

Krátce poté se však na Briana štěstí přece jenom pousměje, když se od Phila z první ruky za tepla dozví, že bubeník The Black Eagles odchází na vojnu a Joe Smith hledá náhradu. Brian se na Philovo pozvání dostaví do domu rodiny Smithových, ve kterém v jedné z místností už na něj čeká rozestavěná aparatura a The Black Eagles v čele se svým manažerem, jenž se Briana rovnou ve dveřích zeptá, zda umí „You Really Got Me“ od The Kinks. Brian s úsměvem kývne, usedne za bicí soupravu, odťuká na paličkách tempo a The Black Eagles rozjedou tuto dle rockových historiků snad první metalovou skladbu, v jejímž středu je velice složitý přechod, který předchozí bubeník nikdy nezahrál a který Brian s lehkostí a bravurou zvládne. V tu chvíli se Phil se širokým úsměvem rozhlíží po všech ostatních v místnosti a snaží se překřičet hluk elektrifikované kapely: „Co jsem vám říkal! Co jsem vám říkal!“

The Black Eagles ještě skladbu ani nedohráli a Brian věděl, že místo na bubenické stoličce je jeho. Původně plánovaný konkurz na bubeníka tak pozvolně přešel do regulérní kapelové zkoušky, po které se Brian během dvou následujících dnů zvládne naučit ještě dalších třicet skladeb, aby tak mohl se svou novou kapelou už brzy vystoupit na dalším z jejich pravidelných vystoupení v St. Paul’s Hall.

Kapele se s novou posilou za bicí soupravou začíná dařit ještě více a její akční rádius brzy přesáhne teritorium hlavního města, když se manažerovi Smithovi podaří prosadit Černé orly v roli předskokanů na velice lukrativní showbandový okruh, pokrývající území celého Irska. S ohledem na to, že na termín „showband“ v průběhu našeho vyprávění ještě několikrát narazíme, nebude na škodu, když si o tomto typicky irském fenoménu něco blíže povíme. Hudební tělesa takto označovaná tvořilo většinou osm až devět hudebníků, hrající výhradně převzatý repertoár, skládající se většinou z irských lidovek, country a aktuálních hitparádových šlágrů. Showbandová vystoupení se konala ve velkých tanečních sálech a na rozdíl od beatových kapel, které hrávaly téměř výhradně v malých klubech takříkajíc za hubičku, si showbandy na nedostatek finančního hodnocení nemohly v žádném případě stěžovat. Hrát tedy před hudebními soubory tohoto typu, kterých v té době působilo v Irsku více než šest stovek, znamenalo pro The Black Eagles nejen možnost přijít si ke slušným penězům, ale v neposlední řadě to také bylo ocenění jejich hudební zdatnosti a schopnosti bavit, protože ať už si o hudebně-morální integritě showbandových hudebníků můžeme myslet své – v českých podmínkách bychom je možná nazvali pejorativně „barovými muzikanty“ – byli to většinou prvotřídní profesionálové, kteří by mezi sebou nějaké neumětely nestrpěli.

Navzdory stále rostoucí popularitě, jak na klubové, tak showbandové scéně, však Orlové dlouhou existenci před sebou neměli. Když z kapely postupně odešli oba jeho synové, manažer Smith začal ztrácet o skupinu zájem, což se brzy odrazilo v ubývajícím počtu vystoupení - donedávna jich jeho svěřenci odehráli až čtyři týdně - a v následných hádkách a vzájemném osočování na zkouškách, což nakonec vyústilo v definitivní rozchod The Black Eagles.

Philovy a Brianovy hudební cesty se tak na nějakou dobu rozdělí a oba se teď hlavně vídají už pouze jako spolužáci a kamarádi na technickém učilišti, kde po absolvování Křesťanské bratrské školy nastoupili. Phil dostává brzy lano od lokální formace Kama Sutra, se kterou zpívá hlavně soulový materiál z repertoáru Eddieho Floyda a Sam & Dave, zatímco Brian po rozpadu The Black Eagles na svou další hudební kariéru úplně rezignoval až do doby, kdy jej finanční nouze dohnala k tomu, že mu nezbude nic jiného než přijmout tříměsíční angažmá v country&westernovém showbandu The Burma Boys.

Zhruba v té době, píše se rok 1967, prochází personálním zemětřesením jedna z nejpopulárnějších irských beatových kapel The Uptown Band, když z ní odchází s úmyslem rozjet svůj vlastní projekt baskytarista a zpěvák Brendan „Brush“ Shiels. Ve svých dvaceti letech už ostřílený showbandový profík a beatový harcovník plánuje uskupení inspirované kalifornskými kapelami jako The Byrds, The Doors či Buffalo Springfield. Aktuální Shielsova reputace a popularita, potvrzená i vysokým umístěním v čtenářské anketě irského hudebního časopisu New Spotlight, v níž předstihl i budoucího národního hrdinu, mága bluesrockové kytary Roryho Gallaghera, mu dovoluje vybírat si spoluhráče dle svých představ s vědomím, že mu nabídku ke spolupráci málokdo odmítne.

Nová superskupina, jíž se dostane brzy názvu Skid Row, začne zkoušet nejprve ve třech, ve složení kytara, baskytara, bicí, ale Shielsovi brzy dochází, na základě zkušeností ze svého showbandového období, že bez atraktivního frontmana, plně se věnujícímu nejen svému mikrofonu, ale také kontaktu s publikem, se jeho kapela neobejde. A tehdy se v jeho hledáčku objevuje zpěvák již neexistujících The Black Eagles, nyní frontman Kama Sutry. Brendan Shiels: „Vlastně jsem ani nehledal někoho, kdo by musel nutně výborně zpívat. Chtěl jsem někoho, kdo skvěle vypadá. Phil byl v té době nejhezčí kluk široko daleko a já věděl, že když ho postavím před kapelu, holky se na naše vystoupení jen pohrnou. Také se daleko více než my ostatní rád oblékal, a dokonce si nechával šít u jedné své známé oblečení speciálně dle svých představ. Často jste ho vídali, jak se procházel po hlavní třídě a pozoroval svůj odraz ve výkladních skříních a samozřejmě se snažil přitáhnout na sebe pozornost kolemjdoucích děvčat.“1

Shielsova obchodní strategie byla jasná: pohledný zpěvák přitáhne na vystoupení davy děvčat, která určitě přijdou v doprovodu svých chlapců, jimž kapela nabídne své excelentní instrumentální výkony, ať už v kytarové či bubenické podobě. Navzdory této ne zrovna lichotivé motivaci k jeho přijetí však Phil kapelníkovi Skid Row hned na první zkoušce svým výkonem doslova vyrazí dech, a to když kapela spustí hendrixovskou „Hey Joe“ a on se přidá se svým zpěvem. V tu ránu Shielsovi přeběhne mráz po zádech, otočí se a má pocit, že sleduje Hendrixe bez kytary.

Současně s Philovým nástupem se pokusí Shiels zlanařit do kapely i Briana Downeyho, který se však chce aktuálně věnovat výhradně elektrickému blues á la B. B. King. Americký west coast ho prostě neláká, navíc má obavy z Shielsovy dominantní povahy, a tak nabídku při představě, že by ve Skid Row s největší pravděpodobností musel kromě rytmu držet ústa a krok, s díky odmítá. O tom, že Brianovy obavy nebyly neopodstatněné, se brzy přesvědčí i samotný Phil, když dostane od kapelníka vynadáno, že nevěnuje dostatečnou pozornost dívkám pod pódiem, a dokonce mu zakáže vodit s sebou na vystoupení svou lásku Carol, jejíž přítomnost Philovi očividně bránila v intenzivnějším očním a slovním kontaktu s fanynkami.

Pro zajímavost dodejme, že v roce 2001 navštíví Carol mladý pohledný třicátník atraktivního jižanského vzhledu jménem Macdaragh Lambe s propouštěcími dokumenty ze sirotčince, ze kterého si jej jako malé batole odvedli jeho adoptivní rodiče, a v nichž je uvedena ona jako jeho biologická matka a jako otec černý hudebník, křestním jménem Philip. Po vřelém a milujícím objetí se svou nově nalezenou matkou se Macdaragh dovídá, že jeho otcem je skutečně ten, jehož nápadnou podobu v něm jeho okolí už od dospívání vidělo, a že adopce byla de facto vynucena okolnostmi, ne nepodobnými těm, kterým čelila Phyllis. Samotný Phil se o těhotenství a následné adopci dověděl od Carol až dlouho potom. V době jejího těhotenství totiž už spolu nechodili, a až do konce svého života se o tom nikomu, ani své vlastní matce, nesvěřil.

Vraťme se však zpět do let 1967-68, kdy Skid Row berou útokem dublinské kluby s repertoárem složeným z předělávek skladeb hlavně z autorských dílen The Byrds („Eight Miles High“, „So You Want To Be A Rock’n’Roll Star), The Animals („Sky Pilot“), The Beatles („Straw- berry Fields Forever“, „Hey Jude“) a dalších interpretů vytvářejících hudební kulisu květinovému hnutí, které aktuálně prožívalo svůj vrchol na obou stranách Atlantického oceánu. Inspirováni britskými kapelami, jako například Pink Floyd, experimentujícími s vizuální stránkou svých vystoupení, Skid Row začínají využívat psychedelické světelné efekty, jakož i filmovou projekci, a to když Philův kamarád ještě z dob The Black Eagles, Mick O’Flagalan, prostřihá reportážní záběry z papežovy návštěvy Svaté země a dallaského atentátu na amerického prezidenta Johna F. Kennedyho. Tato odvážná produkce vynese Shielsově partě ostrou kritiku na stránkách večerníku Evening Herald, díky čemuž teď o kapele začínají mluvit nejen pravidelní návštěvníci hudebních klubů, ale prakticky celý Dublin.

Dalším jevištním kouskem byl pěstní zápas mezi Philem a Shielsem. Toho to napadlo při sledování slavného amerického filmu s Tonym Curtisem a Sidneyem Poitierem, Útěk v řetězech, o útěku dvou vzájemně spoutaných vězňů – bílého rasisty a černocha. V Shielsově pojetí adaptace této klasiky světové kinematografie vypadala tak, že v určitém okamžiku vystoupení si sundal baskytaru a hodil ji po Philovi a v tu ránu se oba začali naoko mydlit pěstmi hlava nehlava, což ve světle rychle blikajících pódiových reflektorů a za hlasitého kytarového a bubenického doprovodu působilo natolik realistickým dojmem, že to jednou dokonce přimělo dva vyhazovače, klimbající u vchodu a do tajů Shielsovy divadelní režie zcela nezasvěcené, vyskočit na pódium o oba aktéry od sebe odtrhnout.

Počátkem roku 1968 se už Skid Row stávají bezesporu nejpopulárnější irskou beatovou kapelou, Brendan Shiels se spolu s Philem umisťují ve čtenářské anketě hudebního časopisu New Spotlight v první dvacítce rockových interpretů, a tak manažer Ted Carroll usuzuje, že nazrál nejvyšší čas, aby Skid Row zamířili do nahrávacího studia a natočili demo pásek, který by jim pomohl získat nahrávací smlouvu, nejlépe u některého londýnského labelu. Bohužel, byť už Phil Shielsovu skladbu „Photograph Man“ začal na vystoupeních uvádět „jako náš příští singl“, manažer se vrátil ze své londýnské odysey po všech renomovaných vydavatelstvích, včetně beatlesovského Applu, s nepořízenou a také s pocitem, že se raději bude na plný úvazek věnovat své hudební agentuře, než kapele, které je očividně souzeno nepřekročit rámec irského ostrova.

Krátce poté dochází ke změnám i uvnitř kapely: nejprve hází flintu do žita bubeník Noel Bridgeman, aby ho nahradil devatenáctiletý Robbie Brennan, a následně oznamuje svůj brzký odchod kytarista Bernie Cheevers, který se rozhodne dát přednost kariéře elektrikáře v Guinessově pivovaru s tím, že odehraje ještě nějaké to vystoupení, dokud si Skid Row nenajdou rovnocennou náhradu. Shiels, nyní kapelník a manažer v jedné osobě, si dobře uvědomuje, že najít někoho, kdo by se dokázal vyrovnat tak šikovnému kytaristovi, jako byl Bernie, nebude úkol vůbec jednoduchý. Klubové tamtamy zprávu o volném místu na postu kytaristy rychle šířily, ale Dublin byl, co se týče adekvátních kytaristů, rybníček hodně malý a notně vylovený. Byl by zázrak, kdyby se náhle objevil někdo, o kom by se ještě nevědělo a kdo by pro tuto pozici také disponoval odpovídajícími schopnostmi.

Až jednoho večera, když budou Skid Row vystupovat na dublinské Middle Abbey Street v The 72 Club, se přece jen na zoufalého kapelníka usměje štěstí. Shodou šťastných náhod hraje totiž téměř naproti přes ulici v The Club-A-Go-Go severoirská formace The Method z Belfastu, a Shiels se v pauze mezi jednotlivými sety na ní zajde jen tak ze zvědavosti podívat a to, co uvidí a uslyší, mu doslova vyrazí dech. Na pódiu stojí tak trochu stydlivě otočený ke své aparatuře a zády k publiku střapatý klučina, snad ještě školou povinný, kterému běhají ve skladbách od Mayallových The Bluesbreakers prsty po hmatníku jeho telecasteru s neuvěřitelnou virtuozitou a feelingem. Shiels přivře oči a v duchu vidí před sebou Petera Greena či Erica Claptona. Když je otevře, aby se ujistil, že se mu to celé nezdá, ví, že hledání Cheeversova nástupce je u konce.

GARY MOORE

R

obert William Gary Moore se narodil 4. dubna 1952 v Belfastu, v hlavním městě Severního Irska, země, která se v roce 1922 odmítla připojit k nově ustanovenému samostatnému Irsku a rozhodla se zůstat nadále součástí Spojeného království spolu s Velkou Británií. Otec Robert živil rodinu provozováním tanečního sálu The Queen’s Hall, zatímco matka Winnie zůstávala doma, aby se starala o chod domácnosti a výchovu pěti dětí.

Veřejně svůj hudební talent Gary poprvé předvedl ve svých šesti letech, když se vyškrábal na židli na pódiu otcovy tančírny, aby za bouřlivého aplausu publika zapěl americkou hitparádovou jedničku „Sugartime“ od dívčího tria McGuire Sisters. V osmi se mu dostává do ruky stará otřískaná kytara, na kterou začne okamžitě vybrnkávat kytarové šlágry The Shadows, a Garymu není ještě ani třináct, když zakládá svou první kapelu The Beat Boys, jejíž repertoárový záběr sahal od písní The Beatles, The Rolling Stone až po vlastní verze hudebních parodií z dílny popových klaunů Baron Knights. Garyho kytarový a pěvecký talent neunikl ani pozornosti dobového místního tisku, kterému malý buclatý rocker se sestřihem podle kastrolu zamračeně sděloval: „Tahle kapela zahraje všechno, co si publikum žádá.“

Neocenitelným akcelerátorem Garyho talentu byl také otcův taneční sál, ve kterém jak na běžícím páse vystupovaly v té době nejpopulárnější severoirské kapely, jejichž kytaristy zasypával zvídavými dotazy na hráčskou techniku, nástroje, struny a zvukovou aparaturu. Jedním z vyslýchaných hudebníků bude i kytarista The Deltones, Eric Bell, místní kytarové eso a budoucí zakládající člen zatím neexistujících Thin Lizzy, jenž Garyho zaujme svým kytarovým boosterem, a se kterým se spřátelí, a oba budou posléze společně navštěvovat belfastské hudební kluby.

V roce 1966 vydává John Mayall své revoluční album Blues Breakers With Eric Clapton, které představuje přelomový mezník v dalším vývoji populární hudby nejen tím, že svým spojením blues s rockem připravilo půdu pro nástup heavyrockových kapel jako Cream, Jimi Hendrix Experience či Led Zeppelin, ale také tím, že na něm poprvé slyšíme dnes už ve světě rocku či popu legendární kombinaci kytary Gibson Les Paul s přebuzeným aparátem značky Marshall. A tato revoluční deska je také přelomovým okamžikem v hudebním vývoji tehdy čtrnáctiletého Garyho, který se ji naučí notově přesně zahrát a později stejnou formou do sebe vstřebává kultovní bluesrockové licky Petera Greena či Jeffa Becka, aby všechny tyto vlivy postupně metamorfoval do svého vlastního nezaměnitelného stylu se silným bluesovým cítěním a naléhavou rockovou dynamikou.

O dva roky později, píše se rok 1968, je už Gary Moore ve svých šestnácti letech panem kytaristou, o němž se s respektem vyjadřují i muzikanti o generaci starší a který je také často vyhledáván, když se vyskytne naléhavá potřeba sehnat na poslední chvíli náhradu za nemocného či z jiných důvodů absentujícího kytaristu. A to byl právě případ belfastské bluesové kapely The Method, jejíž kytarista Davy Lewis se zranil při autonehodě těsně před odjezdem na stálé angažmá v dublinském The Club-A-Go-Go. Gary zrovna lelkoval na lavičce v parku, když ho The Method s prosbou o záskok oslovili, a když jim na ni kývl, nechybělo málo a doslova ho na místě rovnou do Dublinu „unesli“.

* * *

Jakmile The Method dohráli a odešli do šatny, aby si trochu odpočinuli a občerstvili před další setem, Shiels okamžitě zamířil stejným směrem. Gary: „Představil se mi jako Brush Shiels ze Skid Row a říkal, že hledají kytaristu, takže jsem se ho okamžitě zeptal, jakou hudbu hrají, a v duchu doufal, že řekne blues, které jsem zbožňoval. On však na to, že mu jde spíše o hudbu ve stylu kalifornských kapel jako The Byrds, takže jsem mu musel říct, bohužel, ale tyhle věci jdou naprosto mimo mne.“1

Shiels, známý svou vemlouvavostí, se však nedal odradit a přemluvil Garyho, aby se tedy na Skid Row zašel o další pauze aspoň podívat do klubu naproti přes ulici. Garymu byl Shiels sympatický a jeho pozvání rád přijal. Když pak vešel do The 72 Club, první, co upoutalo jeho pozornost, byl vysoký černý mladík, který zpíval a současně vyluzoval na echolaně neuvěřitelné zvukové efekty, nezřídka připomínající svištění padajících bomb. Kapela zrovna hrála svou free verzi beatlesovské „Strawberry Fields Forever“, hudbu naprostou odlišnou od jeho oblíbeného claptonovského či greenovského blues, a Garymu najednou vytanuly na mysli věčné hádky s otcem, se kterým byl už nějakou dobu na kordy, napjatá předrozvodová atmosféra, která vládla mezi jeho rodiči, a v neposlední řadě také k životu se probouzející třicetiletý etnicko-politický konflikt mezi katolíky, příznivci připojení k Irské republice, a protestanty, probritskými unionisty, během kterého zemře násilnou smrtí více než tři a půl tisíce civilistů, britských vojáků a policistů. Když mu proto Shiels svou nabídku zopakuje a navíc zmíní ubytování zdarma plus patnáct liber týdně, Gary odpoví: „Tak jo, ale domluv se s tátou.“

Shiels okamžitě odjíždí s The Method zpět do Belfastu, aby Robertu Mooreovi rukoudáním slíbil, že mu dá na kluka osobně pozor, a za necelý týden si už Gary vykračuje po Dublinu s Philem, který se okamžitě ujímá role jeho opatrovníka a průvodce.

Nejprve ho ubytuje v domě, kterému jeho obyvatelé a návštěvníci, vesměs členové a přátelé experimentální folkové formace Dr. Strangely Strange, říkali The Orphanage („Sirotčinec“), podle majitelky a zároveň doprovodné vokalistky Ann Mohanové, přezdívané Sirotek Annie. Phil, který byl jedním z pravidelných návštěvníků, se do této intelektuální komunity dostal prostřednictvím své dívky Annie Christmasové, a okamžitě se do zdejší svobodomyslné a tvůrčí atmosféry, plné hudby, poezie, marihuany a halucinogenů, jež se tolik odlišovala od poněkud kasárenského ducha, který razil kapelník Shiels ve Skid Row, zamiloval.

A byť byl nesmělý mladíček Gary od členů Dr. Strangely Strange téměř o deset let mladší, okamžitě si získal jejich obdiv pro svou schopnost hrát a improvizovat na jakýkoliv nástroj, ať už to byla akustická kytara, banjo, mandolína, irská píšťala, housle či harmonium, a to v jakémkoliv hudebním stylu, ať už to byl irský folk, bluegrass, jazz či country. Do Sirotčince také bude Phil za Garym často chodit, nejen aby si společně zajamovali a navzájem si pomohli se svými prvními autorskými pokusy, ale také z prostého lidského zájmu, zda mu něco nechybí či není smutno, a také aby ho vytáhl ven do ulic a seznámil s Dublinem.

Na svou úplně první prohlídku města s Philem v roli průvodce vzpomínal Gary s úsměvem po letech následovně: „Tak jsme šli, procházeli se po Dublinu, lidé nás míjeli a často někdo na Phila zavolal: ‚Ahoj Skide!‘ Zeptal jsem se ho, co to má znamenat, a ukázalo se, že si hodně lidí myslí, že se ve skutečnosti jmenuje Skid, a on neměl to srdce jim říct, že se pletou. V každém případě, když jsme bleskově prošli městem, Phil řekl, že ví o jedné čínské restauraci nahoře na Grafton Street a že bychom tam mohli zajít. No, já jsem čínu nikdy v životě nejedl, ale Phil mě přesvědčil, že to sladkokyselé vepřové bych si zcela určitě měl dát. Tak jsem si to objednal, absolutně mi to nechutnalo, talíř jsem odstrčil a pak už jenom pozoroval Phila, jak se širokým úsměvem na tváři moji večeři zpucoval. Těch pět minut mě naučilo o Philovi všechno, co jsem potřeboval vědět!“1

Po hudební stránce se s Garyho příchodem Skid Row začínají pomalu vzdalovat původnímu Shielsově pojetí „kapely pro holky“, které sice v rámci klubového kontextu irské hudební scény celkem fungovalo, avšak na londýnské vydavatele, jak už víme, žádný velký dojem neudělalo. Kapelník proto začíná klást stále větší důraz na instrumentální výkony, improvizaci, virtuozitu, a Phil je tak nucen ve stále delších časových intervalech mlčky postávat na jevišti a vyluzovat různé pazvuky ze své echolany. Skid Row se prostě stávají „kapelou pro kluky“ a tento nový Shielsův koncept se naprosto neslučuje s hlavním důvodem, proč Phila do skupiny chtěl. Navíc on i Gary jsou excelentními zpěváky, disponujícími silnými hlasy s výrazným bluesrockovým témbrem, zatímco s Philovým hlasem to navíc začalo jít pomalu ale jistě od desíti k pěti.

Z nějakého nevysvětlitelného důvodu teď zpívá stále častěji mimo tóninu, což v malých klubových prostorech pod křížovou palbou vybuzených kytarových zesilovačů není až tak markantní, ale když se Skid Row na jaře 1969 vrátí do studia, aby natočili svůj singlový debut „New Places, Old Faces“, je všem jasné, že s hlasem jejich frontmana není něco v pořádku. V nahrávacím studiu to ještě Phil dokáže s vypětím sil odezpívat na jedničku, ale když Skid Row o měsíc později vystoupí v televizi, aby celému národu předvedli své pojetí „Strawberry Fields Forever“, zpívá tak falešně, že se jeho výkon nedá nazvat jinak, než absolutní katastrofou.

Shiels, kterému už delší dobou vrtalo hlavou, co se může za kolísavou kvalitou Philova zpěvu skrývat, si zahraje na amatérského zdravotníka a podívá se mu do krku, kde s hrůzou objeví výrůstky velikosti golfového míčku. O pár dnů později už odlétá Phil do Manchesteru, kde mu matka Phyllis na jedné soukromé klinice zařídí potřebný operační zákrok, spočívající v odstranění abnormálně nateklých krčních mandlí, aby se po týdnu vrátil zpět do Dublinu a zjistil, že u Skid Row o jeho hlas, byť sebezdravější, už není zájem.

Během Philovy absence si totiž mohla osiřelá trojka konečně poprvé naplno vyzkoušet to, k čemu již delší dobu inklinovala, tj. k expresivnímu improvizovanému blues rocku, se kterým v druhé polovině šedesátých let dobývala svět power tria jako Claptonův Cream, Hendrixův Experience či Gallagherův Taste, ve kterých se o pěvecký part dělili jejich kytaristé, baskytaristé či bubeníci, když se zrovna sami nevěnovali svým dlouhým virtuózním ekvilibristikám. A v tomto novém formátu už pro Phila místo prostě nezbylo.

Pro Shielse, kterému byl Phil, jeho nejlepší kamarád, ještě před několika měsíci na svatbě za svědka a dokonce mu zařídil, aby strávil svatební cestu v hotýlku, který Phyllis v Manchesteru nyní provozovala, byla celá tato záležitost navýsost trapná a lidsky nepříjemná. Avšak jako každý šéf profesionální kapely, a vlastně i její manažer, si dobře uvědomoval, že musí činit taková rozhodnutí, která jsou dle jeho názoru pro ni ta nejlepší, a tehdy osobní sympatie a loajalita musí jít stranou tak, jak to bývá v každém jiném zaměstnání.

Budoucnost ukáže, že ten, kdo bude nejvíce na Philově vyhazovu profitovat, nebudou ani tak Skid Row, kteří se nijak zásadně do historie rockové hudby nezapíšou, ale právě vyhozený Phil, kterému výčitkami svědomí pronásledovaný Shiels nabídne jako formu útěchy, že ho naučí hrát na baskytaru, aby měl větší šanci prosadit se při shánění nového angažmá, či lepší výchozí pozici při zakládání vlastní kapely. Basovou kytaru Philovi doporučil nejen proto, že byl sám fenomenálním basistou, ale hlavně z toho důvodu, že čtyři basové struny se dají slušně zvládnout i za tři měsíce, zatímco s kytarou by mu to trvalo mnohem, mnohem déle.

A Phil v žádném případě čekat nechtěl. Představa, že by mohl nejen jako zpěvák, ale současně i jako instrumentalista, začít realizovat a utvářet své vlastní autorské pokusy, zatím povětšinou ukládané do pomyslného šuplíku, jej nadchla a dala mu zapomenout na všechny úkorné pocity spojené s jeho nedobrovolným odchodem ze Skid Row. Následujících šest měsíců, pět dnů v týdnu, bude Phil dojíždět přes celý Dublin za Shielsem, který se mu stane nejen neocenitelným rádcem a trpělivým učitelem, ale dokonce mu nabídne k odprodeji kultovní nástroj Fender Jazz Bass, který si nedávno pořídil za čtyřicet liber, a Philovi ho nabídne za pouhých šestatřicet. Brush Shiels: „Samozřejmě, celý Phil, nikdy jsem od něj neviděl ani vindru, ale na druhou stranu jsem byl moc rád, že mu můžu pomoct, obzvláště potom, co jsem ho musel požádat, aby z kapely odešel.“1

V té době Phil, pokud se zrovna nevěnuje pilnému cvičení na baskytaře, či nezpívá vyloženě na kšeft v různých jednorázových kapelách, hlavně skládá do šuplíku a sní o vlastní kapele, ve které by mohl své autorské pokusy udat. Hmatatelnější kontury začnou Philovy, zatím vzdušné zámky nabývat, když jednoho dne čirou náhodou či, chcete-li, řízením osudu natrefí na ulici na svého starého parťáka Briana Downeyho, jenž byl shodou okolností aktuálně také bez kapely a vážně uvažoval o tom, že to v Irsku zabalí a pokusí se o své hudební štěstí raději v Anglii.

Zhruba v době, kdy odmítl následovat Phila do Skid Row, Brian uspěje v konkurzu na bubenickou pozici v mladé nadějné bluesové kapele Sugar Shack, která záhy zavítá do nahrávacího studia, aby nahrála svůj první singl, cover verzi skladby „Morning Dew“ („Ranní rosa“) od Tima Rose, jež se v irské hitparádě vyhoupne na 17. pozici, a dosud neznámí Sugar Shack mají náhle pracovní kalendář popsaný koncertními termíny po celém Irsku na týdny dopředu. Tento úspěch se však ukázal být začátkem konce, když polovina členů začala pod vlivem obchodně uvažujícího manažera tíhnout více k popu, zatímco Brian a kytarista Brian Twomey chtěli zůstat věrní blues. Rozpory se v plném světle projeví už na slavnostním banketu, uspořádaném labelem pro zástupce tisku u příležitosti vydání singlu, když opilý Twomey mimo scénář uvede skladbu jako „Ranní kosu“ a zpěvák Pat Fortune se po něm ožene kytarou, to vše před zraky novinářů a papalášů z nahrávací společnosti.

Není proto divu, že se Sugar Shack brzy rozpadnou, ale oba Brianové pokračují společně dál se svým, Johnem Mayallem inspirovaným blues rockem ještě další dva roky. Navzdory dílčím úspěchům však kšefty začínají postupně ubývat, a když se Twomey ožení, kapela definitivně skončí a Brian je najednou úplně bez práce, s hlavou plnou zaječích úmyslů.

Když se proto od Phila dozvídá, že jsou na tom oba stejně, jeho dobrácký obličej se rozzáří radostí a navrhne, aby tedy dali dohromady kapelu oni dva. Zanedlouho se k nim přidá baskytarista Pat Quigley, bývalý člen populárních The Movement, kterým svého času předskakoval i začínající Rory Gallagher, a jistý Joe Staunton, co se týče zkušenosti s hraním v kapele naprostý zelenáč, ale jinak velice šikovný kytarista. Phil, i nadále pouze zpěvák a příležitostný doprovodný kytarista, pojmenuje nově vzniklou skupinu Orphanage („Sirotčinec“). Po letech v jednom rozhovoru pro irský hudební magazín Hot Press se o genezi názvu rozhovoří následovně: „Částečně mě to jméno napadlo proto, že jsem sám mohl svého času velice dobře v sirotčinci skončit. V padesátých letech bylo v Irsku velice těžké, aby si ženská ponechala nemanželské dítě, a ještě k tomu černé. A také zde byly další důvody. Například ten byt, kde jsem se poprvé setkal s Timem Boothem, Sirotkem Annie, Timem Gouldingem, Ivanem Pawlem a celou to partou kolem Dr. Strangely Strange. A v neposlední řadě to znělo perfektně melancholicky.“

Orphanage hráli především cover verze písní od Dylana, Sama & Davea, Jeffa Becka, George Harrisona či raných Free, ale v jejich repertoáru se už začínají objevovat i Philovy vlastní skladby, které později najdeme na prvních albech Thin Lizzy, jako například „Chatting Today“ či „Saga Of Ageing Orphan“. Philova koncepce této formace byla založena svým způsobem na pojetí, ve kterém fungoval již zmiňovaný bytový „Sirotčinec“ - pevné stabilní jádro tvořil on, Brian a kytarista Joe, a na vystoupeních s nimi pak často hrála řada přátel na bázi „kdo má zrovna čas“. A tak se často stávalo, že se Orphanage rozrostli až na sedm a více lidí. Mezi hostujícími muzikanty se nejčastěji objevovali Gary Moore a Brendan „Brush“ Shiels ze Skid Row, Terry Woods z The Pogues, či Tim Booth z Dr. Strangely Strange. K tomuto nevázanému „hippie“ pojetí samozřejmě neodmyslitelně patřil nějaký ten hašiš či tabletka LSD, což sice výrazně na kvalitě hudebního výkonu jamujících muzikantů nepřidalo, ale taková už byla doba, kdy zkouřený rocker na pódiu byl v očích diváků prostě „cool“.

Philův a Brianův Sirotčinec však moc dlouhého života před sebou neměl. Z léta a podzimu roku 1969, kdy vlastně pouze existoval, se ani pro budoucí generace nedochovaly žádné nahrávky, ať už pořízené po domácku, či v profesionálním studiu, které by zdokumentovali prenatální vývoj budoucích Thin Lizzy. Přesto se jméno Orphanage, díky jednomu svému vystoupení v dublinském klubu Countdown někdy na přelomu listopadu a prosince, do análů historie rockové hudby zapsat přece jenom dokáže. Po pravdě řečeno ono to nebylo ani díky vlastnímu vystoupení, jako spíše kvůli jedné jeho přestávce. Tehdy se totiž ozve na dveřích Philovy a Brianovy šatny nesmělé zaklepání, a když se oba otočí, uvidí před sebou stát týpka s vrabčím hnízdem na hlavě, navlečeného do obleku podezřele showbandovského“ střihu...

ERIC BELL

E

ric Robin Bell, narozený 3. září 1947 a stejně jako Gary Moore v severoirském Belfastu, se poprvé zamiloval do hudby, a to vážné, v osmi letech jako pravidelný posluchač rozhlasových pořadů věnovaných klasickým mistrům, při jejichž poslechu se rád oddával snění s otevřenýma očima.

Na rozdíl od jiných budoucích proslulých kytaristů nikdy ke hře na nějaký hudební nástroj neinklinoval, a proto, když našel ve svých čtrnácti pod stromečkem malou plastovou kytaru s různobarevnými strunami, bylo to pro něj skutečně vánoční překvapení, jak se patří. Shodou okolnosti, v té době televize vysílala výukový program vedený proslulým Bertem Weedonem, kytaristou, který ovlivnil svou hru snad všechny britské kytarové veličiny, od Erica Claptona, Johna Lennona přes Keitha Richardse, Briana Maye až po Jimmyho Page či Tonyho Iommiho. Weedonova televizní kytarová škola spočívala v tom, že každý týden namaloval na tabuli nový akord a současně svým dětským divákům předvedl, jak ho mají hrát.

A tak Eric vstřebával kytarové základy, aniž by se vystavoval znechucení, hrozícímu při návštěvě klasických kytarových hodin, a rovnou tak mohl začít s kopírováním svých aktuálních hudebních bohů. Prvním z nich byl skotský zpěvák, kytarista a skladatel Lonnie Donegan, nekorunovaný král skifflu, jehož nahrávky patří dodnes v Ericově gramofonové sbírce k těm nejoblíbenějším. Druhým formativním vlivem pak byli The Shadows, kteří ho nasměrovali k elektrické kytaře a vlastně mu i nepřímo dopomohli k prvnímu hudebními angažmá. To už Eric navštěvoval střední školu, kde se během obědové přestávky od jednoho spolužáka dověděl, že hraje na bicí v kapele shadowsovského typu, což v Ericovi, který dokázal notově přesně vybrnkávat všechny jejich hity, včetně „Apache“ a „F.B.I.“, probudilo velkou zvědavost a touhu přijít se na kamarádovu kapelu podívat. Během zkoušky, na kterou byl nakonec pozván, si také zahraje poprvé v životě na elektrickou kytaru, čehož bude její majitel následně hořce litovat, protože o týden později už převezme jeho sólové party Eric.

S belfastskými „Shadows“ vydrží půl roku, aby potom začala jeho hudební pouť řadou, dnes již více či méně zapomenutých kapel, která trvala až do okamžiku, kdy se stal členem svého prvního showbandu s názvem The Bluebeats. Hlavním důvodem, proč na tuto nabídku kývl, bylo to, že se jednalo o profesionální angažmá, a on tak mohl dát sbohem nenáviděné práci v textilce, kde balil do krabic pánské košile.

U The Bluebeats Eric vydrží asi rok a půl, aby poté působil v řadě dalších belfastských showbandů, mimo jiné i v již zmiňovaných The Deltones. Až na dvě světlé výjimky se pak Eric bude nucen živit na úmorném showbandovém okruhu po celý zbytek šedesátých let.

Prvním z těchto světlejších okamžiků nastane na sklonku léta 1966, kdy na dva měsíce nastoupí k rhythm&bluesovým Them, s nimiž se podívá i za velkou louži, kde tato severoirská kapela aktuálně platila za nejpopulárnější představitele britské invaze hned po The Beatles, The Rolling Stones či The Animals. Bohužel, právě na tomto turné dává kapele vale její hlavní hvězda, frontman Van Morrison, aby se vydal na svou vlastní veleúspěšnou sólovou dráhu, kterou záhy odstartuje superhitem „Brown-Eyed Girl“, a Ericovi se už dál s osiřelými Them pokračovat nechce.

Druhý Ericův pokus o útěk ze showbandového okruhu nastane v roce 1968, když se rozhodne odejít za voláním svého hudebního srdce a nastoupí do bluesové formace Shades Of Blue, ve které se uvolnilo místo sólového kytaristy po Garym Mooreovi. Ve svém novém působišti si zprvu na nedostatek práce Eric stěžovat nemůže, ale zájem o kapelu a její blues postupem času ochabuje. Nezřídka se stává, že celý týden Shades Of Blue nezavadí o jediný kšeft, a Ericovi začíná být stále více jasné, že pokud se nechce vrátit k některému ze svých civilních zaměstnání - mezi něž patřilo, kromě balení košil, také čištění oken, nakládání okurek, či rozsvěcení pouličních plynových lamp (historiky bude zajímat, že Eric byl údajně jedním z posledních vykonavatelů této profese na území severoirské metropole) – bude muset s největší pravděpodobností své milované blues na nějaký čas opustit.

Když proto dostane na jednom společném vystoupení s dublinskou kapelou The Movement od jejího zpěváka Johna Farrella zajímavou nabídku, aby to v Belfastu zabalil a přijel za ním do Dublinu, kde Farrell rozjíždí s manažerem Jimem Handem nový projekt The Dreams - showbandovou kapelu nové střihu, tzn. bez country a irských lidovek a víceméně orientovanou na mladší publikum - Eric dává rodnému městu i své bluesové kapele sbohem.

Na svou dobu fantastický nástupní plat pětatřicet liber týdně, perspektiva stálého příjmu a rovněž nebývalá popularita osmičlenných The Dreams po celém irském ostrově dokázala Erica v kapele udržet zhruba rok a půl. Koncem roku 1969 je už naprosto vyhořelý a stále častěji ho přepadají pocity marnosti a ztraceného času být členem popíkové kapely či spíše estrádního orchestru, dokonce s vlastní dechovou sekcí.

Přátelsky se tedy rozloučí se svými spoluhráči, kteří mu dokonce věnují do počátků kytarovou aparaturu, a dává si úměrně svým úsporám odpovídající dvouměsíční lhůtu na to, aby postavil rockovou kapelu svých snů. Bohužel, osm neděl uběhne jako voda, a Eric během nich projde snad všechny dublinské hospody a kluby, ve kterých se marně doptává po volných hudebnících, kteří by měli zájem spojit s ním své síly v jeho novém a neotřelém rockovém projektu. A ono se ani nebylo čemu divit: „Myslím, že jsem v té době vypadal jako typický showbandový muzikant, protože jsem měl krátké vlasy a chodil v obleku. Tudíž když jsem vešel do hospody a řekl: ‚Jmenuju se Eric Bell, hrával jsem u The Dreams a hledám baskytaristu a bubeníka‘, máničky v hippie ohozech mi na to obvykle řekli pouze dvě slova: ‚Hodně štěstí!‘, a věnovali se dál svému pivu.“1

Po dvou měsících, kdy už je Eric s úsporami pomalu u konce a z marného hledání spoluhráčů natolik deprimovaný, že začíná pomalu uvažovat o tom, že všeho nechá, narazí jednoho večera v hospodě The Bailey na spřízněnou duší v podobě belfastského krajánka Erica Wrixona, klávesisty a shodou okolností jednoho ze zakládajících členů Them. Klávesy sice v Ericových představách o budoucí kapele žádnou roli nehrály, ale Wrixon, aktuálně stále ještě s velkým přemáháním hrající se showbandem The Trixtons, se zdál být na tom stejně, co se týče touhy hodit jistoty tancovačkových příjmů za hlavu a začít hrát rockovou hudbu podle vlastních představ. Oba se tak rozhodnou podnikat další scouting společně a ještě téhož večera vyrazí do klubu The Countdown, kde je známý u vchodu může pustit dál bez placení, a navíc tam rozlévají levné sherry do papírových kelímků.

Když vejdou dovnitř, Wrixon vytáhne z kapsy malou tabletku, rozlomí ji na půl a zeptá se: „Hele, už jsi to někdy zkusil?“ a kamarádsky se o ní s Ericem, který byl sice, co se týče LSD, naprostým zelenáčem, ale jinak vždy přístupný jakýmkoliv experimentům, podělí. Eric zprvu žádné účinky necítí, oba si vezmou své kelímky se sherry a usadí se na podlahu pod pódiem, aby se mohli zaposlouchat do hudebního výkonu dnes vystupující kapely.

Eric stačil ještě zaregistrovat extravagantní taneční figury černého zpěváka, jenž mu připomínal frontmana kapely jeho kámoše Garyho Moorea, na kterou se byl po svém příchodu do Dublinu párkrát podívat, když se mu najednou zatmí před očima, aby se vzápětí probudil na jiné vesmírné planetě, podle všeho na Marsu. Kosmický výlet však neměl dlouhého trvání a současně, jak vliv LSD slábl, Eric přistál zase na klubovém parketu, až hypnoticky fascinován pohledem na drobného dlouhovlasého mládenečka za bicí soupravou, hrajícího s jistotou a elegancí starého ostříleného profesionála. „Toho kluka musím mít v kapele“, mumlal si dokola pod nosem až do konce půlhodinového setu, aby vzápětí vyrazil s Wrixonem v závěsu do šatny, na jejichž dveřích visel připíchnutý kus papíru s nápisem Orphanage.

V šatně se v té době nacházeli pouze dva členové kapely, zpěvák a bubeník, kteří si s pokerovou tváří vyslechli Ericovu snad už po sté opakovanou řeč o tom, kdo je, kde hrál, co chce hrát a jaké muzikanty do své budoucí kapely hledá, přičemž mu neunikly, jemně řečeno, významné pohledy, které si jeho posluchači vyměnili, když zmínil showband The Dreams. Jakmile domluvil, zpěvák pouze pokrčil rameny a řekl: „Sorry kámo, já o žádném volném basákovi a bubeníkovi nevím. Ty o někom víš, Briane?“ „Nemám tušení, Phile,“ odvětí jeho spoluhráč, a Ericovi je jasné, že audience končí, a tak si už pouze pro strýčka Příhodu vymění se svými novými známými telefonní čísla pro případ, že by si na někoho přece jenom vzpomněli. A právě v tom okamžiku najednou zbledne, začne se potácet, blekotat jako idiot a jakoby zpoza stěny slyší Brianův hlas: „Co je s tebou, kámo? Není ti něco?“ Vliv LSD pomine stejně rychle, jako se dostavil, a Eric je nucen kápnout božskou, že je na svém prvním tripu.

V tu ránu se atmosféra v maličké šatně změní jako mávnutím proutku a deset minut zbývajících do konce přestávky proběhne v přátelském hovoru, během kterého se Phil s Brianem živě zajímají o hudební plány nečekaného hosta, jemuž je však stále více jasné, že v řadách Orphanage své budoucí spoluhráče s největší pravděpodobností stejně nenalezne. Přátelsky, avšak v duchu zklamaný z další neúspěšné mise, se tedy Eric rozloučí, kývne na Wrixona a oba zamíří zpět na sál. Nestačí však za sebou ještě ani zavřít dveře, když ho v jeho krocích zastaví zvučný Philův hlas: „Počkej Ericu, my dva s Brianem s tebou do toho půjdeme, viď Briane, ale má to dvě podmínky. Za prvé, budeme hrát taky moje vlastní věci, a za druhé, na baskytaru budu hrát já.“

Když to Brian uslyšel, nechtěl věřit vlastním uším, Orphanage se přece vedlo celkem dobře, kapela začala vydělávat, a teď to chce Phil celé zaříznout? A co ta baskytara, vždyť to je směšné! Phil sice chodí na hodiny k Shielsovi, ale hrát ho ještě nikdo neslyšel! Eric se zastaví, udivenému výrazu v Brianově obličeji nevěnuje žádnou pozornost, a s radostí souhlasí. Konec konců, lepší něco než nic. Akorát si s jistými rozpaky uvědomuje, že Wrixon, který do jeho koncepce power tria naprosto nezapadá a jehož bral spíše jako spřízněnou hudební duši, než jako součást svého plánovaného projektu, má radost ze svých nových spoluhráčů stejně jako on...

Na první pohled se může zdát představa, že by neznámý estrádní kytarista zaklepal na rockerskou šatnu, a její osazenstvo se mu po deseti minutách hovoru téměř vrhne kolem krku, tak trochu za vlasy přitažená, ale podíváme-li se hlouběji do kontextu provázející toto osudové setkání, pochopíme, že vše v tomto duchu mohlo skutečně proběhnout.

Za prvé si musíme uvědomit, že informace o tom, že po dublinských klubech chodí bývalý kytarista The Dreams a shání spoluhráče, se Philovi donesla nejen tichou muzikantskou poštou, ale měl ji také od Garyho Moorea, který o svém belfastském krajanovi a kamarádovi hovořil pouze v superlativech. Když se tedy Eric objevil ve dveřích, Phil velice dobře věděl, byť to na sobě nedával znát, že před ním stojí pan kytarista, patřící vedle Garyho Moorea a Roryho Gallaghera k tomu nejlepšímu, co mohl irský ostrov koncem šedesátých let bluesrockovému světu nabídnout.

Za druhé, na rozdíl od Briana, Phil nebyl, co se týče budoucnosti Orphanage, zase až tak optimistický. Moc dobře totiž cítil, že tahle formace se nějakou dobu uživit sice ještě dokáže, ale prostě jí chybí ono Něco, co dělá kapelu Kapelou. Její vývoj byl v jeho očích zastropován a on mířil ve svých ambicích výš. Phil si dobře uvědomoval, že příležitost, představovaná Ericovou nabídkou, se už taky nemusí opakovat, a proto se rozhodl kout železo, dokud je žhavé. Své nadšení přenesl i na zprvu váhajícího Briana, který si brzy uvědomil, že pokud by trval na zachování stávajících Orphanage a postavil by se negativně vůči Bell-Lynottově projektu, Phila by od jeho úmyslu odejít stejně neodradil, a v Orphanage by pak zůstal sám, bez Phila.

THIN LIZZY

J

ak bylo dohodnuto v klubové šatně, po pár dnech klepal Phil, zachumlaný do obrovského zimníku, z jehož kapsy vyčuhovala magnetofonová páska s avizovanými demo verzemi jeho autorských pokusů, na dveře bytu, který Eric obýval na Manor Street spolu s trumpetistou a bubeníkem The Dreams. Bylo to vlastně poprvé, kdy byli oba o samotě, a Eric si najednou uvědomil, že tento tiše hovořící, upřímný a srdečný kluk, v soukromí tolik odlišný od toho sebevědomého chlapíka z pódia a šatny v klubu Countdown, je mu velice sympatický, obzvláště když po celou svou návštěvu Erica opakovaně ujišťoval, že cvičí na baskytaru tři hodiny denně, že chodí na hodiny k Shielsovi, že všechno bude dobré a že tudíž není důvod k žádným obavám.

Eric přitom poslouchal z pásku se zavřenými očima Philův zpěv doprovázený pouze akustickou kytarou, ohromen mohutným skladatelským, textařským a interpretačním potenciálem, který v těchto demo snímcích vycítil, a v duchu už začal tyto křehké melodie se silným vlivem irské lidové hudby protkávat svými kytarovými ornamenty. Když pásek dohrál, Eric věděl, že s tímhle černým klukem bude hrát, i kdyby nedokázal z baskytary vyloudit jediný tón.

První zkouška, na které se mělo ukázat, zda plánované spojení čtyř hudebních individualit bude fungovat i jako celek, začala dvacetiminutovým bluesovým jamem, který sice Phil začal hrát v jiné tónině, ale na to, že hrál poprvé s kapelou na baskytaru, údajně jeho výkon nebyl zase tak špatný. Čtveřice projela ještě nějaké hendrixovské věci a zkouška nakonec skončila s tím, že se ihned domluvila na další, což bylo dobré znamení. Eric: „Okamžitě jsem věděl, že tam něco je. Nevím přesně co, ale bylo zřejmé, že tahle parta má velký jamový potenciál. Nebylo to jenom takové to hlasité jamování. Po celou dobu jsme drželi určitý směr.“4

Brian, Phil a oba Erici věnovali následující dva měsíce intenzivnímu zkoušení a po Dublinu se brzy rozkřiklo, že vzniká slibná hudební formace, o níž Pat Egan píše 30. ledna 1970 v hudebním magazínu New Spotlight jako o zatím bezejmenné „Bell-Lynottově superskupině“, aby se 6. února na stejných stránkách ptal na to, v čem vězí problém, že se ještě Bell a Lynott se svou kapelou na veřejnosti neobjevili?

Po pravdě řečeno, tou dobou už o datu a místu koncertní premiéry rozhodnuto bylo, a to na 19. února v Cloghranské národní škole poblíž dublinského letiště. Jasno měla avizovaná „superskupina“ i v tom, s jakým repertoárem se tam představí. Na čem se však ještě týden před vystoupením nebyla schopna dohodnout, byl její název. A ne, že by se tomuto pro každou začínající skupinu zapeklitému oříšku po celou dobu své krátké existence intenzivně nevěnovala.

Padaly návrhy ze všech možných oblastí: názvy knih, filmů, písniček, gramofonových alb, úryvky veršů, avšak vše se zdálo být málo originální, úderné, vtipné, neotřelé. Jediný název, u kterého to už vypadalo, že by se snad na něm mohli všichni shodnout, byl Gulliver’s Travels („Gulliverovy cesty“), ale i ten skončil v pomyslném koši jako nemastný a neslaný. Až na jedné zkoušce v klubu Countdown konečně zazní název, který se brzy zapíše zlatým písmem do dějin světově populární hudby. Eric Bell si listoval dílem z nudy, dílem pro inspiraci starými dětskými komiksy, ve kterých narazí na postavičku mechanické služebné, vlastně ženského robota jménem Tin Lizzie („Plechová Líza“), kterou přivedl na svět mozek geniálního vynálezce profesora Puffina. Reakce ostatních byla předvídatelná: „Zbláznil ses? Na nic pitomějšího jsi nepřišel?“

Avšak po zkoušce, když se znovu otevře diskuze na téma názvu kapely a opětovně jsou prosívány všechny již padlé návrhy, Tin Lizzie se vrací na přetřes stále častěji. A když Eric, který si vždy rád dělal šprťouchlata z dublinského nářečí, ve kterém se vyslovuje „thin“ stejně jako „tin“, navrhne „Thin Lizzie“, aby měli Dubliňané v hlavě tak trochu zmatek, když se budou domlouvat, zda půjdou na „Plechovou“ či „Hubenou Lízu“, Phil vesele za všeobecného souhlasu ostatních zavelí: „Fajn, hotovo! Od teďka jsme Thin Lizzie!“ Později, aby se název kapely ještě více vzdálil možným asociacím s populární kreslenou dětskou postavičkou, dojde k dodatečné úpravě Lizzie na Lizzy, ale to už budou v Dublinu a okolí všichni fanoušci dávno velice dobře vědět, o čem je řeč, když se řekne Thin Lizzy.

Pro zajímavost dodejme, že Jim Fitzpatrick, budoucí autor grafických návrhů obálek nejslavnějších alb Thin Lizzy a Philův celoživotní kamarád, zastává teorii, že „Lizzie“ má také spojitost s jistou blondýnkou jménem Liz Igoe, v té době údajně nejhezčím děvčetem v Dublinu, a „Tin“ či „Thin“ se do názvu dostal pouze proto, aby se fanouškům název kapely lépe skandoval. Fitzpatrick také rád vzpomíná, jak v době geneze názvu Philovi připomněl legendární fordku model T, přezdívanou Tin Lizzie a její reklamní slogan „každý zákazník si může vybrat jakoukoli barvu, pokud to bude černá“, což Phila rozesmálo a velice se mu tato asociace s barvou jeho pleti líbila.

* * *

V následujících měsících, a prakticky po celý zbytek roku, bude kapela objíždět kluby po celém smaragdovém ostrově a postupně si tak vybuduje početnou fanouškovskou základnu, na kterou se bude moci v pozdějších dobách vždy spolehnout.

Pro řadu čtenářů bude asi velkým překvapením, že tehdejší publikum nevnímalo Thin Lizzy jako partu kolem Phila Lynotta, tak jak tomu bude v dobách největší slávy, ale spíše jako projekt Erica Bella, který byl tím, jenž se stavěl čelem k publiku a komunikoval s ním, zatímco introvertním dojmem působící Phil se vizuálně upozaďoval, aby se věnoval výhradně zpěvu a svůj pohled věnoval spíše hmatníku své baskytary než posluchačům pod pódiem. Zde se nabízí analogie s Philovým působením ve Skid Row a jeho vztahem k silné osobnosti Brushe Shielse, do jehož stínu se sám a rád dobrovolně stavěl, aby se nyní se stejnou úctou a obdivem vzdával svého rovnocenného místa ve světle reflektorů ve prospěch Erica, před jehož kytarovým uměním hluboce smekal.

Pokud zrovna nezkoušeli nebo někde nevystupovali, trávili teď všichni členové kapely svůj veškerý volný čas téměř výhradně spolu, a to ve Philově bytě, který si pronajal se svým kámošem Larry Mooneyem na Castle Avenue, asi dvě minuty chůze od zámku Clontarf, s obrovským obývacím pokojem s proskleným výklenkem, vystupujícím na prvním patře do ulice, jenž dodával jinak obyčejnému příbytku na nebývalé honosnosti.

Nejprve se do bytu natrvalo nastěhuje Eric Bell, aby jej vzápětí následoval Eric Wrixon, zatímco Brian Downey se sice stálým nájemníkem nikdy nestane, ale domů k rodičům se odsud chodíval pouze vyspat a převléct. Mezi další každo- a celodenní návštěvníky patřil, mezi jinými, Peter Eustace, „první a poslední“ bedňák, zvukař a osvětlovač Thin Lizzy, jenž s kapelou zůstane po celou dobu její existence, a také šestnáctiletý organizační talent, a ve vztahu k pořadatelům neodbytný a vemlouvavý vyjednávač Terry O’Neill, historicky první manažer Thin Lizzy. A samozřejmě se k nim brzy přidají další známí a kamarádi, a známí známých a kamarádi kamarádů...

V bytě byla sice televize, ale nikdo z pamětníků si nevzpomíná, že by ji někdy viděl zapnutou. Zato gramofon se zastavil pouze tehdy, když byla potřeba vyměnit některou ze všude se povalujících desek, ať už to byli Philovi aktuální favorité Spooky Tooth, Free či Spirit, nebo Ericovi oblíbenci Wes Montgomery, Marty Robbins, The Cheiftains, The Dubliners a The Nat King Cole Trio. Všichni samozřejmě milovali Jimiho Hendrixe, Franka Zappu a Jeffa Becka, a také desku Astral Weeks od belfastského rodáka a bývalého Ericova spoluhráče z Them Vana Morrisona. Vedle neustále hrající hudby další neodmyslitelnou kulisu tvořila vůně marihuany, která se zde kouřila téměř permanentně, občas nějaká ta pilulka LSD.

Mezi dublinskými kapelami se brzy rozneslo, že zajet si posedět k Thin Lizzy je ta správná volba, když kluby zavřou a člověk začne ve dvě hodiny v noci přemýšlet o tom, co s načatým večerem. A tak se brzy stalo téměř železným pravidlem, že se za kuropění začala na Castle Avenue tvořit kolona minibusů a taxíků, ze kterých vyskakovali členové Skid Row, Granny’s Intentions a dalších kapel, které dorazily v doprovodu rozjařených dívek ze svých vystoupení, a někdy to býval dav o síle až pětatřiceti návštěvníků.

Obzvláště památnou, tentokrát plánovou akcí se staly oslavy osmnáctých narozenin Garyho Moorea, na kterých se popíjela ohavná směs všech možných druhů alkoholu, které se vešly do obrovského plastového kýblu, který gratulanti s oslavencem přitáhli v noci z hospody, kde narozeninová party začala. Mimo hlučného veselí a hlasité hudby tentokrát vyhnalo spící sousedy z postelí i štěkání, vytí a vrčení dvou velkých psů na vchodovém schodišti. Při bližším pohledu však bylo patrné, že se jedná o dva z těch odporných vlasatců odnaproti – Garyho Moorea a Erica Bella. Následná petiční podpisová akce, organizovaná hned druhého dne jedním z rozzuřených sousedů za účelem vypovězení nežádoucích nájemníků z této jinak tiché ulice, naštěstí vyšuměla do ztracena.

O tom, že se Thin Lizzy nevěnovali pouze světským radovánkám, však svědčí fakt, že se už po půlroce své existence dokázali umístit jako třetí ve čtenářské anketě hudebního časopisu New Spotlight v kategorii „Progresivní skupiny“, těsně za irskou odpovědí na britské Jethro Tull, kapelou Taxi, a progrockovou formací The Urge, která se do rockové historie zapíše snad jenom tím, že jejími řadami projde věhlasný kytarový mág Bernie Tormé, pozdější člen doprovodných kapel Ozzyho Osbournea či Iana Gillana.

O necelý měsíc poté, 14. července 1970, se na hudební přehlídce místního beatového podhoubí - zorganizované v dublinské St. Aidan’s Hall pro zástupce britských a irských nahrávacích firem -, na Thin Lizzy usměje štěstí v podobě nabídky od EMI Ireland natočit svůj první singl. Ze strany labelu se vlastně nejednalo o klasickou nahrávací smlouvu, ale spíše o jednorázový sondážní balónek za následujících podmínek: kapela dodá na své náklady profesionálně nahrané pásky dvou písní a EMI se postará o výrobu a distribuci. Pokud bude mít singl úspěch, nic nebrání tomu, aby se obě strany začaly bavit o seriózním dlouhodobém kontraktu.

Nahrávání se v následujícím týdnu uskuteční v dublinských Trend Studios, jejichž majitel John D’Arids poskytne kapele studiový čas zdarma, pokud tato nahraje na B-stranu singlu jednu z jeho skladeb. Eric Bell: „Byli jsme strašně naivní. Do studia jsme přišli i s vlastním PA systémem. Domnívali jsme se totiž, že tam nahrávání probíhá tak, že postavíte kompletní aparaturu a hrajete. Nějaký chlápek na nás hned vystartoval, ‚Ale proboha chlapci, co to sakra děláte?‘ A my mu na to, ‚Ehm, no...po pravdě řečeno, to my sami nevíme.‘“1

Irská EMI nakonec vydala singl u svého sublabelu Parlophone 31. července 1970 v nákladu pěti set výlisků, z nichž se údajně prodalo pouze 283 kusů s tím, že zbytek byl jako neprodejný sešrotován, což na to, že tento vinylový debut Thin Lizzy, či vlastně „Thin Lizzie“, jak bylo na etiketě nesprávně uvedeno, šel do distribuce bez jediné libry investované do podpory prodeje, zase tak špatný výkon nebyl. Na A-straně najdeme Philův příjemně chytlavý country rock „The Farmer“ v dylanovsko-stounovském střihu, zatímco druhou stranu tvoří úlitba majiteli studia, svižný rhythm&blues „I Need You“ s dechovou sekcí a Wrixonovými bravurními klavírními výšivkami. Tato na debutanty vůbec ne nezajímavá singlová prvotina sice kapele toužebný kontrakt s EMI nepřinesla, ale v rádiu se párkrát hrála a Terrymu O’Neillovi se tím pádem alespoň dařilo lépe prodávat své svěřence na klubovém okruhu se slovy „vydali už desku, určitě jste je slyšeli v rádiu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Thin Lizzy Story.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.