Knihovna

Lva Nikolajeviče Tolstého

L. N. TOLSTOJ

O ŽIVOTĚ

sv. 2

Nakladatelství Michal Legelli

2018

Lev Nikolajevič Tolstoj

O životě

podle posledního českého překladu

Vl. Křížka

nakladatelstvím B. Kočí

v Praze roku 1925

Knihu nově vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 2. publikaci

elektronické vydání první

155 stran

Portrét na obálce: by Nikolai Ge

Ornaments Created by

Alekksall & Olga_spb Freepik.com

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2018

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-907109-2-4 (epub)

ISBN 978-80-907109-3-1 (azw3)

O ŽIVOTĚ

Člověk je pouhá třtina, nejslabší třtina přírody, ale je to třtina, která myslí. Není potřeba, aby se k jeho zničení vyzbrojoval celý vesmír. Dovede ho usmrtit pára, kapka vody. Kdyby ho však vesmír zničil, člověk by byl stále ještě vznešenější než ten, kdo ho zabíjí, neboť toho, že umírá, je si vědom, kdežto o své převaze nad člověkem neví vesmír nic. Všecka naše vznešenost tkví tedy v myšlení. Jedině tam je nám dojíti povznesení, nikoliv tedy v prostoru a v čase. Usilujme tedy o to, abychom dobře myslili, neboť to je základem mravnosti.

Pascal

Dvě věci naplňují mou mysl stále novým a vzrůstajícím podivem a úctou, čím častěji a déle o nich uvažuji: hvězdná obloha nade mnou a mravní zákon ve mně... První z nich vychází s místa, které zaujímám ve vnějším smyslovém světě, a rozšiřuje spojitost, do níž jsem zapjat, do nepřehledné velikosti světů světů a soustav soustav a mimo to ještě do nekonečného času jejich periodického pohybu, do jejich počátku a trvání. Druhá z nich počíná v mém neviditelném já, v mé osobnosti a představuje mne ve světě, který je vskutku nekonečný, ale který rozum pouze tuší, a s nímž jsem, jak poznávám, ve spojitosti nikoliv pouze náhodné, jako tomu bylo v prvém případě, nýbrž všeobecné a nutné.

Immanuel Kant: Kritika praktického rozumu

Přikázání nové dávám vám, abyste se milovali vespolek.

Ev. sv. Jana, XIII., 34

ÚVOD.

Mysleme si člověka, jehož jediným pramenem živobytí jest mlýn. Tento člověk, a mlynářův syn i vnuk ví bezpečně, třeba jen z podání, jak musí zacházeti se všemi částmi mlýna, aby dobře mlel. Tento člověk, který nerozumí mechanice, skládal jak uměl všecky části mlýna, aby mletí bylo snadné a dobré; žil a vedlo se mu dobře.

Tu se však tomu člověku přihodilo, že se zamyslil nad sestrojením mlýna, zaslechl jakés takés nejasné výklady o mechanice, i počal zkoumati, proč se co točí.

A od běhouna do žernova, od žernova do hřídele, od hřídele do kola, od kola do stavidel, česla a vody, přišel k tomu, že jasně pochopil, že vše záleží na česlu a řece. A ten člověk se tak rozradoval nad tím objevem, že místo toho, aby jako dříve zkoumal jakost vycházející mouky, pouštěl a zdvihal žernov, křesal jej, natahoval a povoloval řemen a počal studovati řeku. Ale jeho mlýn se úplně polámal. Počali mlynáři domlouvati, že nejedná dobře. Hádal se a nepřestával přemýšleti o řece. A tolik a tak dlouho se tím lopotil, tak horlivě a tolik se hašteřil s těmi, kteří mu ukazovali na nesprávnost jeho závěru, že konečně přesvědčil sám sebe, že řeka jest vlastně mlýn.

Na všecky důkazy o tom, že usuzuje nesprávně, bude takový mlynář odpovídati: žádný mlýn nemele bez vody; abychom tedy znali mlýn, musíme znáti, jak pouštět vodu, musíme znáti její hybnou sílu, a odkud přichází — tedy abychom znali mlýn, musíme poznati řeku.

Vyvrátiti usuzování mlynářovo logicky je nemožno. Jediný prostředek, jak ho vyvésti z jeho poblouznění, záleží v tom, že mu ukážeme, že v každém úsudku není tak důležitý úsudek sám, jako místo, které úsudku přísluší, tj. že k tomu, abychom plodně myslili, jest nezbytno znáti, o čem třeba mysliti napřed a o čem potom; ukázati mu, že rozumná činnost liší se od nerozumné toliko tím, že rozumná činnost řadí své úsudky za sebou podle jejich důležitosti: který má býti prvním, druhým, třetím, desátým atd. Nerozumná pak činnost záleží v tom, že se usuzuje bez tohoto pořádku. Nutno mu ukázati i na to, že stanovení tohoto pořádku není nahodilé, nýbrž že závisí od toho cíle, pro nějž se úsudky tvoří.

Cíl všech úsudků stanoví i pořádek, podle něhož jest umístiti i jednotlivé úsudky, aby byly rozumné.

A úsudek nespojený se společným cílem všech úsudků jest nerozumný, kdyby byl sebe logičtější. Cílem mlynářovým jest, aby měl pěkný výrobek, a tento cíl, nebude-li ho pouštěti se zřetele, ustanoví mu nepochybný pořádek i posloupnost jeho úsudků o kamenech, kole, česle a řece.

Ale bez tohoto zřetele k cíli budou úsudky mlynářovy, i kdyby byly sebe krásnější a logičtější, samy o sobě nesprávné, a co je hlavní, pošetilé; budou podobny úsudkům Kify Mokijeviče, který uvažoval o tom, jakou tloušťku by musila míti skořápka sloního vejce, kdyby se slonové líhli z vajec jako ptáci.

A takové jsou po mém mínění i úsudky naší soudobé vědy o životě.

Život je onen mlýn, který chce člověk prostudovati. Mlýnu je potřebí k tomu, aby dobře mlel, života je potřebí jenom k tomu, aby byl dobrý. A tento cíl studia nemůže člověk beztrestně pustit se zřetele ani na jediný okamžik. Pustí-li jej se zřetele, tu jeho úvahy nezbytně ztratí své místo a stanou se podobny úvahám Kify Mokijeviče o tom, jaký by musil býti prach, aby prostřelil skořápky sloních vajec.

Člověk zkoumá život jenom proto, aby život byl lepší. Tak také zkoumali život lidé, kteří postrkují lidstvo na dráze vědění. Avšak zároveň s těmito pravými učiteli a dobrodinci lidstva vždy byli a jsou podnes badatelé, kteří spouštějí se zřetele cíl badání a místo toho rozebírají otázku o tom, z čeho pochází život, čím se točí mlýn? Jedni ujišťují, že vodou — druzí, že mechanismem. Spor se rozdmychuje a předmět úvahy se pořád více a více vzdaluje a konečně se zaměňuje předměty jinými.

Jest stará anekdota o sporu žida s křesťanem. Vypravuje se, že křesťan, odpovídaje na spletité finty židovy, udeřil jej dlaní po pleši tak, že to pláclo, a zeptal se: »Od čeho to pláclo? Od dlaně nebo od pleše?« Spor o víře byl tak zaměněn novou nerozřešitelnou otázkou.

Něco podobného přihází se od nejstarších dob souběžně s pravým věděním lidí i s otázkou o životě.

Od nejstarších dob jsou známy spory o to, odkud pochází život; je původu nehmotného nebo vzniká z rozličných kombinací hmoty? A spory ty trvají podnes, takže nelze jim předvídati konce, a to obzvláště proto, že cíl všech úvah jest ponechán stranou a bádá se o životě bez ohledu na jeho cíl; a slovem »život« nerozumí se již život, nýbrž to, v čem má život původ, nebo to, co jej provází.

Teď se mluví nejen ve vědeckých knihách, nýbrž i v rozmluvách ne o tom životě, který všichni známe, — o životě, jejž poznáváme v těch strastech, kterých se bojím a kterých nenávidím, a v těch radovánkách a požitcích, kterých si přeji, nýbrž o něčem, co snad vzniklo hrou náhody podle nějakých fysických zákonů, nebo snad z něčeho, co má v sobě tajnou příčinu.

Slovo »život« přikládá se teď něčemu spornému, co v sobě nemá hlavních znaků života: poznání útrap a rozkoší a usilování o blaho.

»La vie est l‘ensemble des fonctions qui resistent à la mort. La vie est l‘ensemble des phénomènes, qui se succèdent pendant un temps limitě dans un être organisé.«

»Život je dvojný proces rozkladu a zcelování, obecný a zároveň nepřetržitý. Život je jistý souhrn různých změn, které po sobě následují. Život je organismus uvedený v činnost. Život jest zvláštní činnost organické hmoty. Život je přizpůsobení vnitřních vztahů ku vnějším.«

Nemluvě o nesprávnostech a tautologiích, kterých jsou všecky tyto definice plny, podstata jich všech je stejná, totiž ta, že se nedefinuje to, co všichni lidé jediné bezesporně rozumějí slovem »život«, nýbrž jakési procesy, provázející jak život, tak i jiné jevy.

Většině těchto definicí odpovídá činnost tvořícího se krystalu; jiným činnost kysání, hnití, a všem pak život každé jednotlivé buňky mého těla, pro niž není ničeho, ani dobrého ani zlého. Některé procesy, které se dějí v krystalech, v protoplasmatě, v jádře protoplasmatu a v buňkách mého těla i jiných těl, nazývají slovem, které mi je nerozlučně spojeno s uvědoměním si snahy po vlastním blahu.

Uvažování o některých podmínkách života, jako by byly samy životem, jest zrovna takové jako uvažování o řece, jako by byla mlýnem. Úsudky tyto jsou snad k něčemu velmi potřebny. Avšak úsudky ty se netýkají toho předmětu, o kterém chtějí uvažovati.

A proto všecky závěry o životě, vyvozené z takových úsudků, mohou býti jen klamné.

Slovo »život« jest velmi krátké a velmi jasné a každý chápe, co znamená. Avšak právě proto, že všichni chápou, co znamená, jsme povinni užívati ho vždycky v tomto všem pochopitelném smyslu. Neboť slovo to jest všem pochopitelno ne tím, že snad je velmi přesně vymezeno jinými slovy a pojmy, nýbrž naopak tím, že slovo toto označuje základní pojem, z něhož vyvozují se mnohé, ne-li všecky ostatní pojmy, a proto tedy, chceme-li činiti vývody z tohoto pojmu, jsme povinni především bráti tento pojem v jeho ústředním, pro všecky nesporném významu. A tohle to, zdá se mi, spustily sporné strany, pokud jde o pojem života, se zřetele. Stalo se, že základní pojem života, vzatý na počátku ne v jeho ústředním významu, průběhem sporů se vzdaloval stále víc a více od základního a ode všech uznávaného všeobecného významu, až ztratil na konec svůj původní smysl a dostal jiný význam, jemu neodpovídající. Stalo se, že vlastní střed, z něhož opisovali obrazce, byl opuštěn a přenesen do nového bodu.

Hádají se o to, je-li život v buňce nebo protoplasmatě nebo ještě níže, v anorganické hmotě. Ale dříve, nežli počneme spor, máme se ptáti sami sebe: »Máme právo připisovati pojem života buňkám?«

Říkáme například, že v buňce jest život, že buňka jest živá bytost. A zatím základní pojem života lidského a pojem toho života, který je v buňce, jsou dva pojmy nejenom naprosto rozdílné, nýbrž i neslučitelné. Jeden pojem vylučuje druhý. Objevím, že se moje tělo skládá jen a jen z buněk. Tyto buňky mají, říká se mi, tutéž životnost jako já a jsou rovněž takové živé bytosti jako já; avšak sebe považuji za živého jenom proto, že poznávám, že se všemi buňkami, z kterých se skládám, jsem jedinou živou, nedělitelnou bytostí. Prý jsem celý bez výjimky složen ze živých buněk. Komu pak přičtu životnost — buňkám nebo sobě? Připustím-li, že buňky mají život, tedy musím z pojmu života vyloučiti hlavní znak svého života, vědomí o sobě jako jediné živé bytosti; připustím-li, že mám život jako zvláštní bytost, tedy patrně buňkám, z nichž se skládá celé moje tělo a o jichž vědomí nic nevím, nemohu nikterak připisovati tutéž vlastnost.

Buď jsem živ, a ve mně jsou neživé částice, nazývané buňkami, nebo je tu hromada živých buněk, a moje vědomí života není životem, nýbrž ilusí.

Vždyť neříkáme, že v buňkách je něco, co nazýváme pohybem, nýbrž říkáme, že obsahují »život«. Říkáme »život«, protože tím slovem nerozumíme nějaké x, nýbrž docela určitou veličinu, kterou známe všichni bez rozdílu a kterou známe jediné ze sebe samých, jako vědomí o sobě a o svém těle, jakožto jediném, nedílném celku. Proto takový pojem nelze přenésti na ty buňky, z nichž se skládá mé tělo.

Ať se kdo zabývá jakýmikoli výzkumy a studiemi, jest povinen, chce-li se se svými výzkumy sděliti, rozuměti každým slovem to, co si jím všichni bez rozdílu a bezesporně představují, a nikoli nějakou představu, které potřebuje, které se však nikterak neshoduje se základním, všem známým pojmem. Může-li se užívati slova »život« tak, že znamená stejně, jak vlastnost celého předmětu, tak i docela jiné vlastnosti všech částí, z nichž se skládá, jako se to děje s buňkami a životem složeným z buněk, tedy možno užívati i jiných slov — možno na příklad říci, že tak jako se všecky myšlenky skládají ze slov a slova z písmen a písmena z čárek, že i psaní čárek je vlastně výklad myšlenek, a že tudíž čárky možno nazývati myšlenkami.

Je to docela všední zjev slyšeti a čísti ve vědeckém světě například úvahy o tom, že původ života je dílem hry fysických a mechanických sil.

A přece snad většina vědců přidržuje se těchto — jsem na rozpacích, jak to nazvati — domněnek, které nejsou domněnkami, paradoxů, které nejsou paradoxy, ale spíše žerty nebo hádankami.

Tvrdí se, že život pochází ze hry fysických a mechanických sil, — oněch fysických sil, které jsme nazvali fysickými a mechanickými jenom na rozdíl od pojmu života.

Je patrno, že přikládá-li se nesprávně slovo »život« k pojmům, jež mu jsou cizí, uchyluje se dále a dále od svého základního významu, a v tomto významu vzdálilo se od svého centra tak, že se život předpokládá již i tam, kde podle našich představ života ani nemůže býti. Tvrdí se tu něco podobného, jako že je takový kruh nebo koule, jejichž střed je mimo jejich obvod.

Ve skutečnosti život, který si nemohu představiti jinak než jako usilování od zlého k dobrému, má původ v té oblasti, kde nemohu spatřovati ani blaha ani zla. Je patrno, že střed pojmu života je docela přemístěn. Ale nejen to; když stopuji studie o tomto cosi, co se nazývá »životem«, vidím, že se tyto studie nezabývají téměř žádným mně známým pojmem. Vidím celou řadu nových pojmů a slov, které mají svůj podmíněný význam ve vědecké řeči, ale které nemají nic společného se skutečnými pojmy.

Známý mně pojem života nechápe se tu tak, jak jej pojímají všichni, a rovněž pojmy z něho vyvozené neshodují se s obvyklými pojmy, za to však tu jsou nové, smluvené pojmy, jimž se dostává příslušných vymyšlených jmen.

Lidská řeč vytlačuje se pořád víc a více z vědeckých studií, a na místě slov, prostředků to k vyjádření skutečných předmětů a pojmů, nabývá panství vědecký volapük, který se liší od obyčejného volapüku jedině tím, že skutečný volapük obecnými slovy jmenuje skutečné předměty a pojmy, kdežto vědecký nazývá neskutečnými slovy pojmy neskutečné.

Jediný prostředek, jímž lidé sdílejí myšlenky, jest slovo, a proto, aby toto sdílení bylo možno, jest nezbytno užívati slov tak, aby při každém slově beze vší pochybnosti vyvolány byly u všech příslušné a určité pojmy. Kdyby mělo býti dovoleno užívati slov, jak komu napadne, a slovy rozuměti, co nám přijde na mysl, tu je lépe ani nemluviti, nýbrž naznačovati všecko znameními.

Souhlasím, že je chybné a nevědecké, vymezovati světové zákony z pouhých dedukcí rozumových, bez zkušenosti a pozorování, souhlasím, že tak nelze dojíti pravdivého vědění; avšak studovati světové zjevy zkušeností a pozorováním a při tom používati v těchto zkušenostech a pozorováních pojmů nikoliv základních a všem společných, nýbrž smluvených, a popisovati výsledky těchto zkušeností slovy, jimž možno připisovati rozličný význam, nebude-liž to ještě horší? I nejlepší lékárna způsobí největší zlo, nebudou-li cedulky na lahvičkách nalepovány podle obsahu, nýbrž, jak je to lékárníkovi pohodlnější.

Ale řekne se mi: Věda si také nestanoví za úkol probádání veškerého života, čítaje v to i vůli, žádost blaha a svět duševní; u zjevů, které podléhají jejímu pokusnému zkoumání, abstrahuje od pojmu života.

To by bylo velmi pěkné a správné. Ale víme, že si to vědci naší doby představují docela jinak. Kdyby byl především uznáván pojem života ve svém ústředním významu, v tom, v němž jej chápou všichni, a potom bylo jasně určeno, aby věda odstranila z tohoto pojmu všecky jeho znaky kromě jediného, jenž podléhá vnějšímu zkoumání, a zkoumala zjevy s té jediné stránky, pro niž má své zvláštní metody bádací, tu by to byla velmi pěkná a docela jiná věc. Tu by jak místo, které by věda zaujala, tak výsledky, k nimž bychom na základě vědy došli, byly docela jiné. Třeba jen pověděti to, co jest, a neskrývati toho, co všichni víme. Což pak nevíme, že je většina empirických badatelů života úplně přesvědčena, že studuje nejenom jedinou stránku života, nýbrž všecek život?

Astronomie, mechanika, fysika, chemie a všecky ostatní vědy dohromady, i každá zvlášť, zkoumají každá příslušnou stránku života a nedocházejí nijakých výsledků o životě vůbec. Jedině za dob své divokosti, tj. nejasnosti a neohraničenosti, pokoušely se některé vědy obsáhnouti se svého stanoviska všecky jevy života, a bloudily, vymýšlejíce nové pojmy a slova. Tak tomu bylo s astronomií, pokud byla astrologií, tak bylo i s chemií, pokud byla alchymií. Tak je tomu dnes i s onou experimentální naukou vývojovou, která se zabývá jednou nebo několika stránkami života a činí nároky na vysvětlení života celého.

Lidé s takovým chybným názorem o své vědě nechtějí nikterak přiznati, že se jejich zkoumání vztahuje jen na některé stránky života, nýbrž tvrdí, že všecek život se všemi svými jevy bude jimi prozkoumán cestou vnější zkušenosti. »Není-li nám — říkají — »psychika« (toto neurčité slovo svého volapüku mají totiž rádi) ještě známa, tedy nám známa bude.« Zkoumajíce jednu nebo několik stránek životních zjevů, poznáme všecky stránky; tj. jinými slovy, jestliže se budeme velmi dlouho a upjatě dívati na předmět se strany jedné, tu uvidíme předmět se všech stran, ano i z nitra.

Ať jest jakkoliv úžasné toto podivné učení, které se dá vysvětliti toliko pověrčivým fanatismem, přece existuje a jako každé divoké fanatické učení působí záhubně, vedouc činnost lidské mysli na chybnou a nicotnou cestu. Přicházejí na zmar svědomití pracovníci, kteří posvětili svůj život studia téměř zbytečnému, maří se hmotné síly lidské, jsouce vedeny tam, kde jich není třeba, maří se mladá pokolení, vedená k nejnicotnější činnosti Kifů Mokijevičů, povýšené na stupeň nejvyšší služby pro lidstvo.

Obyčejně se říká: věda zkoumá život se všech stran. A v tom také vězí jádro věci, že každý předmět má tolik stránek, kolik je paprsků v kouli, tj. bez počtu, a že nelze probádati jej se všech stran, nýbrž že je třeba znáti, s které strany je důležitější, potřebnější a s které méně důležit a méně potřeben. Jako nelze přistoupiti k předmětu najednou se všech stran, tak nelze ani se všech stran zkoumati jevy životní. Tak se volky nevolky stanoví posloupnost. Neboť na ní vše záleží. Tato posloupnost je pak dána jedině porozuměním životu.

Toliko správné porozumění životu podává náležitý význam a směr vědě vůbec a každé nauce zvlášť tím, že je roztřídí podle jejich významu pro život. Není-li tu porozumění životu takové, jak je vloženo do nás do všech, bude i sama věda nesprávná.

Nikoli to, co nazveme vědou, podá definici života, nýbrž náš pojem o životě podá definici toho, co má býti uznáno za vědu. Proto tedy, má-li býti věda vědou, musí býti napřed řešena otázka, co jest věda a co není věda, a podle toho musí býti objasněn pojem života.

Povím otevřeně celou svou myšlenku: všichni známe základní článek víry této lživé zkušenostní vědy.

Existuje hmota a její energie. Energie působí pohyb, pohyb mechanický přechází v molekulární, molekulární projevuje se teplem, električností, nervovou a mozkovou činností. A vztahy energií se vykládají všecky jevy životní bez výminky. Všecko to je tak krásné, prosté, jasné a hlavně pohodlné, že jestli všeho toho, čeho se nám tak chce, a co činí náš život tak prostinkým, není, musí se to všecko nějak vymysliti.

A hle, celá má drzá myšlenka: hlavní úkol energie, vášně a činnosti zkušenostní vědy zakládá se na snaze, vymysliti všecko to, čeho je zapotřebí k potvrzení představy tak pohodlné.

V celé činnosti této vědy spatřuješ ani ne tak snahu probádati jevy životní, jako jedinou neodbytnou starost dokázati správnost svého základního dogmatu. Co sil bylo zmařeno na pokusy vyložit původ organického z neorganického a duševní činnosti z pochodů ústrojných! Organické nepřechází v neorganické: hledejme na dně mořském — a najdeme předmět, který nazveme jádrem, monerou.

Ani tam ho není; budeme věřiti, že se najde — tím spíše, že je nám k službám celá nekonečnost věků, kamž můžeme strčiti všecko, co by podle naší víry býti mělo, ale čeho ve skutečnosti není.

Zrovna tak se to má s přechodem z organické činnosti v duševní. Není ho posud? Ale my věříme, že bude, a všech sil rozumu užíváme k tomu, abychom dokázali, že je aspoň možný.

Spory o to, co se netýká života, zvláště o to, od čeho život pochází, ať je to animismus či vitalismus nebo pojem nějaké zvláštní síly, zakryly před lidmi hlavní otázku života — tu otázku, bez níž pojem života ztrácí svůj smysl, a přivedly postupně vědce — ty, kteří jsou povinni vésti ostatní — v postavení člověka, který jde, ba velice spěchá, ale zapomněl, kam vlastně chce jíti.

Ale snad se úmyslně snažím neviděti ohromných výsledků, které podává věda obrácená nynějším směrem. Ale chybný směr nemohou napraviti nijaké výsledky. Připusťme nemožné, — že všecko, co chce poznati nynější věda o životě, o čem tvrdí (ačkoli sama v to nevěří), že vše to bude objeveno, připusťme, že všecko to jest objeveno, že je všecko jasné jako den, že je jasné, jak se z neorganické hmoty rodí přizpůsobením organická, že je jasno, jak fysické energie přecházejí v pocity, vůli, myšlenku, a všecko to že je známo nejenom gymnasistům, nýbrž i vesnickým žáčkům.

Vím, že jisté myšlenky a city pocházejí od jistých pohybů. Nu, a co z toho? Mohu nebo nemohu řídit tyto pohyby, abych v sobě vzbouzel takové či onaké myšlenky, ale otázka, jaké myšlenky a city mám buditi v sobě i jiných, nejenom zůstane nerozřešena, nýbrž zůstane netknuta.

Vím, že vědci se nerozpakují odpověděti na tuto otázku. Řešení této otázky zdá se jim velice prosté, jako se zdá vždycky řešení těžké otázky prostinké tomu člověku, který jí nechápe. Řešení otázky, jak upraviti život, když jej máme ve své moci, zdá se pro vědce věcí velmi prostinkou. Říkají: Zařídíme to tak, aby lidé mohli ukojiti své potřeby; věda vypracuje prostředky předně k tomu, aby ukojení potřeb bylo správně rozděleno, a za druhé opatří prostředků tak mnoho a opatří je tak lehce, že všecky potřeby lehko budou ukojeny, a pak budou lidé šťastni.

Zeptáš-li se pak, co se nazývá potřebou a kde jsou hranice potřeb, tu na to odpovídají právě tak prostě: věda je k tomu vědou, aby rozdělila potřeby na fysické, rozumové, estetické a mravní a jasně vymezila, které potřeby a do jaké míry jsou dovolené a které a do jaké míry jsou nedovolené.

Časem to věda určí. Ptáme-li se pak, co nám má býti vodítkem při stanovení, které potřeby jsou dovolené a které nedovolené, tu na to směle odpovídá: studium potřeb. Ale slovo potřeba má jenom dva významy, buď jako podmínka existence, a podmínek existence každého předmětu je nesčíslné množství, takže všecky podmínky nemohou býti prostudovány, anebo jako žádost živých bytostí po blahu, která se dá poznat a vymezit jedině ve vědomí a proto tím méně může býti prostudováno zkušenostní vědou.

Jest jistá instituce, korporace čili společnost lidí nebo veleduchů, která je neomylná a nazývá se vědou. A ta to všecko časem ustanoví.

Není-liž patrno, že všecko to řešení otázky jest jenom upravené učení o království Mesiášově, v němž úlohu Mesiášovu hraje věda, a že k tomu, aby takové objasnění něco objasňovalo, nezbytno je věřiti v dogmata vědy stejně a bez pochybování, jako židé věří v Mesiáše? A to také pravověrní vědci činí, s tím toliko rozdílem, že pravověrnému židu, představujícímu si Mesiáše jako posla božího, je možno věřiti tomu, že Mesiáš zařídí svou mocí všecko co nejlépe; kdežto pravověrný vědec nemůže podle podstaty věci věřiti tomu, že by na základě vnějšího studia potřeb mohl odpověděti na hlavní a jedinou otázku života.

I. kapitola

Základní rozpor v lidském životě.

Každý člověk žije jedině pro to, aby mu bylo dobře, pro své blaho. Nepociťuje-li člověk v sobě touhy po blahu, nepociťuje, že žije. Člověk si nemůže představiti život bez touhy po blahu. Žíti je každému člověku totéž, jako žádati a dosahovati blaha; žádati a dosahovati blaha je totéž, jako žíti.

Život pociťuje člověk jedině v sobě, ve své osobnosti, a proto se s počátku člověku zdá, že blaho, kterého si žádá, je blaho jenom jeho osobnosti. Jemu se s počátku zdá, že žije, skutečně žije jenom on sám. Život ostatních bytostí nejeví se mu nikterak takovým, jako jeho vlastní — jeví se mu jenom jako obraz života; život ostatních bytostí člověk toliko pozoruje a jedině z pozorování poznává, že žijí. O životě ostatních bytostí člověk ví, když o nich chce mysliti, o sobě však ví a nemůže ani na sekundu přestati věděti, že žije, a proto skutečným životem jeví se každému člověku jedině jeho vlastní život. Život ostatních bytostí, které ho obklopují, jeví se mu jen jako jedna z podmínek jeho existence. Nepřeje-li zlého jiným, činí to jenom proto, že pohled na strádání jiných ruší jeho blaho. Přeje-li jiným dobrého, není to, jako když ho přeje sám sobě, tedy ne proto, aby se tomu, komu přeje dobra, vedlo dobře, nýbrž jenom proto, aby blaho ostatních bytostí rozmnožilo blaho jeho života. Pro člověka je důležité a potřebné blaho jedině v tom životě, který cítí jako svůj vlastní, tj. blaho vlastní.

A tu člověk, jsa puzen k dosažení tohoto svého blaha, zpozoruje, že jeho blaho závisí na ostatních bytostech. A zkoumaje a prohlížeje tyto ostatní bytosti, vidí, že ony všecky, jak lidé, tak i zvířata, mají zrovna takovou představu o životě jako on. Každá z těchto bytostí, zrovna tak jako on, cítí jedině vlastní život a vlastní blaho, považuje jedině svůj život za důležitý a skutečný, a život všech ostatních bytostí za pouhý prostředek svého blaha. Člověk vidí, že každá živá bytost musí býti zrovna tak jako on hotova pro své malinké blaho zbaviti velikého blaha, ba i života, všecky ostatní bytosti, a mezi nimi i jeho, člověka takto rozvažujícího. A pochopiv to, činí člověk bezděky závěr, že, je-li tomu tak — a on ví, že je tomu tak bez odporu — že ne snad jedna nebo deset bytostí — nýbrž všecky nesčíslné bytosti světa jsou hotovy každou minutu zahubiti jej samotného pro dosažení vlastního cíle, — zahubiti toho, pro nějž jedině život existuje. A pochopiv to, člověk vidí, že svého osobního blaha, v němž jediném pro něho existuje život, nejenom nemůže lehce získati, nýbrž že je jistě ztratí.

Čím déle člověk žije, tím více se toto uvažování potvrzuje zkušeností, a člověk vidí, že se život světa, v němž béře účastenství, skládá z osobností mezi sebou sdružených a snažících se navzájem se vyhladiti a snísti a že nejenom nemůže býti pro něho blahem, nýbrž že se pro něho stane velikým zlem.

Avšak jděme dále: i když se člověk octne v takových výhodných poměrech, že může s úspěchem zápasiti s ostatními osobnostmi, aniž se musí obávat o sebe, rozum i zkušenost ukazují mu velice záhy, že ani ty podoby blaha, které rve ze života v podobě rozkoší osobních, nejsou blaho, nýbrž jenom jakési obrážečky blaha, poskytnuté mu jen pro to, aby tím živěji cítil strasti sdružené vždycky s rozkošemi. Čím déle člověk žije, tím jasněji vidí, že rozkoší stále a stále ubývá, a nudy, přesycení, starostí a strastí stále a stále přibývá. Ale ani na tom není dosti: když počíná pociťovati úbytek sil a nemoci, a když patří na nemoci, stáří a smrt jiných lidí, pozoruje ještě i to, že se i samo jeho živobytí, v němž jediném cítí skutečný plný život, blíží každou hodinou, každým pohybem k slabosti, stáří, smrti; že jeho život, kromě toho, že je vydán tisícerému náhodnému zničení od ostatních bytostí s ním zápasících a stále rostoucím strastem, je svou podstatou toliko neustálým blížením se k smrti, k tomu stavu, v němž zároveň se životem osobním bude určitě zničena i všeliká možnost jakéhokoli osobního blaha. Člověk vidí, že on, jeho osobnost — to, v čem jediném on pociťuje život, je jen příčinou toho, že zápasí s tím, s čím zápasiti nelze — s celým světem; že hledá rozkoší, které poskytují toliko obraz blaha a vždycky se končí utrpením, a chce zachovati život, kterého zachovati nelze. Člověk vidí, že on sám, sama jeho osobnost — to, pro co jediné on žádá blaha a života — nemůže míti ani blaha ani života. A to, co chce míti, totiž blaho a život, mají jenom ony bytosti jemu cizí, kterých on nedbá a dbáti nemůže a o jejichž existenci on věděti ani nechce ani nemůže.

To, co je proň ze všeho nejdůležitější a čeho mu je jediného třeba, co podle jeho zdání jedině skutečně žije, jeho osobnost, to hyne, po tom zůstanou kosti a hniloba, a nebude to on; a to, co je proň nepotřebné a nedůležité, co on nepokládá za živé, všecek ten svět zápasících a střídajících se bytostí, právě to je skutečný život, a to zůstane a bude žíti věčně. Takže onen jediný život, který člověk pociťuje, pro nějž se rozvíjí všecka jeho činnost, jeví se mu čímsi klamným a nemožným, a život mimo něj, kterého nemiluje, neprožívá a nezná, jest jediným skutečným životem.

To, čeho on necítí, to jediné má ty vlastnosti, které by on sám chtěl míti. A to, ne snad jen to, co napadá člověku ve špatných chvílích jeho skleslé nálady, to není představa, kterou možno nemíti, nýbrž naopak je to taková zřejmá, neklamná pravda, že jakmile sama tato myšlenka jen jedenkráte připadne člověku, nebo jiní mu ji povědí jen jedinkráte, nikdy se jí již nezbaví, ničím jí ze svého vědomí nevypálí.

II. kapitola

Již v nejstarších dobách uvědomovalo si lidstvo rozpor v životě. Učitelé lidstva podávali lidem výměry, které tento vnitřní rozpor odstraňovaly, avšak fariseové a zákoníci tyto výměry před lidmi skrývají.

Jediný cíl života, jevící se s počátku člověku, jest osobní jeho blaho, avšak pro osobnost blaha býti nemůže; i kdyby v životě bylo něco podobného blahu, život sám, v němž jediném je blaho možné, život osobní, vleče se každým pohybem, každým dechem nezastavitelně ke strastem, ke zlu, k smrti, k zničení.

A to je tak patrno a jasno, že to vidí každý, každý myslící člověk, mladý i starý, vzdělaný i nevzdělaný. Soud tento je tak prostý a přirozený, že se vnucuje každému rozumnému člověku, a od nejstarších časů byl lidstvu znám.

»Život člověka jako osobnosti, směřující jenom ke svému blahu uprostřed nekonečného počtu stejných osobností, hubících se navzájem a hubících samy sebe, jest zlo a pošetilost, a skutečný život takový býti nemůže.« Toto si říkal člověk, od nejstarších časů, a tento vnitřní spor života lidského vyjádřili s neobyčejnou silou a jasností mudrci indičtí, čínští, egyptští, řečtí i židovští, a od nejstarších časů směřoval rozum člověkův k poznání takového blaha lidského, které by v zápase bytostí mezi sebou, ve strastech a smrti nezhynulo. V stále větším a větším ujasňování tohoto nepochybného blaha člověkova, neporušitelného ani zápasem ani strastmi ani smrtí, záleží všechen pokrok člověčenstva od těch dob, od kterých známe jeho život.

Od nejstarších časů a u nejrůznějších národů odkrývali lidem velicí učitelé lidstva stále jasnější a jasnější definice života, které odstraňovaly jeho vnitřní spor a ukazovaly mu pravé blaho a pravý život lidem vlastní. A poněvadž je postavení všech lidí na světě stejné, proto je v každém člověku také stejný spor mezi snahou po vlastním osobním blahu a poznáním nemožnosti jeho, proto jsou v podstatě stejné i definice pravého blaha a tudíž pravého života, které lidem odhalili největší mudrci lidstva.

»Život jest rozšíření toho světla, které pro blaho lidí sestoupilo do nich s nebe,« pravil Konfucius 600 let před Kristem.

»Život jest putování a zdokonalování duší, dostihujících vždy většího a většího blaha,« pravili brahmíni téže doby.

»Život jest zřeknutí se sebe pro dosažení blažené nirvány,« pravil Buddha, současník Konfuciův.

»Život jest cesta pokory a ponížení pro dostižení blaha,« pravil Lao-C', taktéž vrstevník Konfuciův.

»Život jest to, co vdechl Bůh v chřípí člověkovo proto, aby on, plně zákon jeho, dosáhl blaženosti,« praví židovská moudrost.

»Život jest poddání se rozumu, které přináší člověku blaženost,« řekli stoikové.

»Život jest láska k Bohu a k bližnímu, dávající člověku blaženost,« pravil Kristus, shrnuje ve své definici všecky předcházející.

Takovéto výměry života, které ukazovaly lidem na tisíce let před námi místo klamného a nemožného blaha osobního blaho opravdové a nezničitelné, rozřešují spor lidského života a dávají mu rozumný smysl. Jest možno nesouhlasiti s těmito definicemi života, možno míti za to, že definice ty mohou býti vyjádřeny správněji a jasněji, avšak nelze neviděti toho, že tyto definice jsou takové, že uznání jich odstraňuje spor života, a zaměňujíc snahu po nedostižitelném blahu osobním snahou jinou, totiž po blahu strastmi a smrtí nezničitelném, dává tím životu rozumný smysl. Nelze ani toho neviděti, že tyto definice jsou teoreticky správné a potvrzují se i zkušeností života, a že miliony a miliony lidí, kteří uznávali a uznávají takové definice života, skutečně ukazovaly a ukazují možnost záměny snahy po blahu osobním jinou snahou po blahu takovém, které se strastmi a smrtí neničí. Avšak mimo ty lidi, kteří chápali a chápou definice života, objevené lidem velikými učiteli lidstva, a žijí podle nich, vždycky byla a jest ohromná většina lidí, kteří určitou periodu života a nezřídka po celý život žili a žijí životem pouze živočišným, a to ne snad jen proto, že nechápali těch definic, které slouží k rozřešení sporu lidského života, nýbrž že nevidí ani toho jeho sporu, který ony řeší. Vždy byli a také nyní jsou mezi těmito lidmi i takoví, kteří následkem svého vnějšího zvláštního postavení považují se povolanými vůdci lidstva, a třeba sami nechápali smyslu lidského života, učili a učí ostatní lidi životu, kterého sami nechápou, že totiž život lidský není nic jiného než existence osobnosti.

Takoví lživí učitelé byli za všech věků a jsou i v naší době. Jedni hlásají slovy učení oněch učitelů lidstva, v jejichž tradicích jsou vychováni, ale nechápajíce jich rozumného smyslu, obracejí tato učení v nadpřirozené zjevení o minulém i budoucím životě lidském a žádají jen plnění obřadův. Je to učení fariseů v nejširším smyslu, tj. lidí, kteří učí tomu, že život, sám o sobě nerozumný, může býti napraven věrou v jiný život, získaný plněním vnějších obřadů.

Jiní neuznávají možnosti nějakého jiného života kromě viditelného, popírají proto všeliké zázraky a všecko nadpřirozené a směle tvrdí, že život člověkův není nic jiného než jeho tělesné živobytí od narození až do smrti. To jest učení zákoníků, tj. lidí, kteří učí tomu, že v životě člověka jako živočicha není nic nerozumného.

I ti i oni lžiučitelé nehledíce na to, že učení jak těch, tak oněch je založeno na jednom a tomtéž hrubém nepochopení základního sporu lidského života, vždycky žili a žijí mezi sebou v nepřátelství. Obě ta učení panují v našem světě, a hašteříce se mezi sebou, naplňují svět svými spory a těmito spory zastírají lidem definice života, které ukazují cestu ke skutečnému blahu lidí a které byly dány lidstvu již před tisíci lety.

Fariseové nechápajíce definice života, která byla dána lidstvu těmi učiteli, v jejichž tradicích byli vychováni, zaměňují ji svými lživýklady o budoucím životě a zároveň s tím snaží se ukrýti před lidmi definice života jiných učitelů lidstva, vykládajíce je svým učenníkům nejhruběji a nejnásilněji zkreslené a domnívajíce se, že tak zachovají bezpodmínečnou autoritu učení, na němž zakládají svoje výklady.

Shoda definic života ostatních učitelů lidstva s rozumem není jim nejlepším důkazem pravdivosti jejich učení, protože podrývá důvěru k těm nerozumným lživýkladům, jimiž oni zaměňují podstatu učení.

Zákoníci pak ani netuší ve farisejských učeních těch rozumných základů, na nichž vznikly, popírají přímo všeliké učení o budoucím životě a směle tvrdí, že všecka tato učení nemají žádného základu, nýbrž že jsou jenom zbytky hrubých obyčejů kořenících v nevědomosti, a že pokrok lidstva záleží v tom, že si neklademe o životě žádných otázek, které překročují hranice tělesného živobytí člověkova.

III. kapitola

Bludy zákoníků.

Je to podivná věc; to, že všecka učení velikých duchů lidstva tak překvapovala lidi svou velikostí, že prostí lidé jim přičítali většinou nadpřirozený ráz a považovali jejich zakladatele za polobohy, právě to, co jest hlavním příznakem významnosti těchto učitelů, právě ta okolnost je zákoníkům podle jejich zdání nejlepším důkazem nesprávnosti a zastaralosti těchto učení. To, že bezvýznamná učení, Aristotelovo, Baconovo, Comtovo a ostatních, zůstávala a zůstávají pořád dědictvím jen malého počtu jejich čtenářů a ctitelů, že pro svou klamnost nedovedla míti vlivu na masy a proto netrpěla pověrčivým zkomolením a přítvorky, tento příznak jejich bezvýznamnosti se pokládá za důkaz jejich pravdivosti. Naproti tomu učení bráhminů, Buddhovo, Zoroastrovo, Lao-C'ovo, Konfuciovo, Isaiášovo a Kristovo považují za pověry a bludy jenom proto, že tato učení převrátila život milionů.

To, že podle těch pověr žily a žijí miliardy lidí proto, že i ve zkažené podobě podávají lidem odpovědi na otázky o skutečném blahu života, to, že se tato učení nejen rozšiřují, nýbrž jsou základem myšlení nejlepších lidí všech věků, kdežto teorie uznávané zákoníky sdílejí právě jen oni sami, jsou ustavičně popírány, nedožívají se často ani deseti let a upadají v zapomenutí právě tak rychle, jako vznikají, to jim nedělá pražádných starostí.

Nic neosvětluje s takovou ostrostí ten chybný směr vědění, jímž kráčí nynější společnost, jako místo, které zaujímají v této společnosti učení oněch velikých učitelů života, podle nichž lidstvo žilo a se vzdělávalo a podle nichž stále žije a se vzdělává. V kalendářích v odstavci statistických dat se uvádí, že věr, vyznávaných nyní obyvateli zemského povrchu, jest 1000. Do počtu těchto věr patří i buddhismus, bráhmanství, konfucianismus, taoismus a křesťanství. Věr je 1000 a lidé naší doby tomu věří docela upřímně. Věr je tisíc a všecky jsou hloupost; nač je studovati? A lidé naší doby se stydí, neznají-li posledních výroků moudrosti Spencerovy, Helmholzovy a ostatních, ale o bráhminech, Buddhovi, Konfuciovi, Lao-C', Epiktetovi a Isaiáši znají někdy jen jména a mnohdy neznají ani těch. Ani jim na mysl nepřipadne, že věr vyznávaných v naší době není nikterak tisíc, nýbrž jenom tři: čínská, indická a židovsko-křesťanská (se svou odnoží mohamedánskou), a že knihy těchto věr mohou koupiti za 5 rublů a pročísti za 14 dní, a že v knihách těch, podle nichž žilo a posud žije všecko lidstvo, vyjma 0.07 nám skoro neznámých, je zahrnuta všecka moudrost lidská, všecko to, co učinilo lidstvo takovým, jakým jest.

Ale nejen, že těchto učení nezná lid; neznají jich ani učenci, není-li to právě jejich oborem, a filosofové ze řemesla nepokládají za potřebné do těch knih nahlédnouti. K čemu pak studovati ty lidi, kteří řešili onen spor života, který si rozumný člověk uvědomuje, a vymezovali pravé blaho a život lidí? Zákoníci nechápou toho sporu, který tvoří základ rozumného života, a směle tvrdí, že žádného sporu vůbec není, poněvadž oni ho nevidí, a že život lidský jest jenom tělesné živobytí.

Vidoucí chápou a rozeznávají to, co před sebou vidí, slepý však hmatá před sebou holí a tvrdí, že nic není kromě toho, co mu označuje dotek hole.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O životě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.