PŘÍBĚHY SKUTEČNÉ ODVAHY

Pravdivé příběhy o přežití a hrdinství,
které utvářely můj život

Bear Grylls

JOTA / 2014

Copyright © Bear Grylls Ventures, 2013

Translation © Jan Kozák, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-682-1

Věnuji svým hrdinům, minulým i současným.

Strasti vykovaly jejich charakter, činy hovořily vždycky za ně a díky síle svého ducha vešli do dějin.

A také těm několika mladým, kteří ještě nevědí,
že je čeká tvrdá zkouška, aby se z nich posléze stali hrdinové zítřka.

V lese se dělily dvě cesty a já —

já se dal tou méně používanou,

a v tom je celý ten rozdíl.

— Robert Frost

ÚVOD

Jeden čas mě neustále zaměstnávala stále stejná otázka: Kdo jsou mí hrdinové, kdo ovlivňuje můj život a dává mi inspiraci?

Je pravda, že na takovou otázku není snadné najít odpověď.

Hrdinou pro mě samozřejmě byl můj otec: dobrodružná, veselá povaha, ale také skromný muž. Rád riskoval – jako horolezec a příslušník commandos k tomu měl všechny předpoklady. A v neposlední řadě to byl hodný a milující táta.

Jenže pořád tu bylo něco, co mě nutilo, abych se zdokonaloval a tužil – mentálně, fyzicky, emocionálně i duchovně. A ono nutkání muselo pocházet z nějakých zvláštních zdrojů.

Napsal jsem tuhle knihu, abych vám odhalil a představil jedny z nejpodnětnějších, nejdojemnějších a nejfantastičtějších příkladů lidské výdrže a odolnosti, jaké kdy svět viděl.

A že opravdu bylo z čeho vybírat. Některé z příběhů budete znát, jiné možná ne. Na každou odyseu plnou bolesti a strádání připadají desítky dalších, stejně drásavých a inspirujících.

Nakonec jsem se rozhodl dát sbírce stávající podobu. Jednak mě tyto konkrétní historky vždycky dojímaly a jednak představují opravdu široký záběr: z ledového pekla v Antarktidě se přenesete přímo do vyprahlé pouště; neskutečná odvaha uprostřed válečných hrůz si podává ruku s šílenou představou, že si musíte useknout vlastní ruku, jinak vás čeká hrozná smrt.

Co ale žene muže a ženy, aby se vrhali do podobných hloubek a riskovali všechno, co jim život dal? Odkud se berou ony prameny výdrže, odvahy a odhodlání? Rodíme se s nimi, nebo je to něco, co se máme během života naučit?

Opět musím přiznat, že odpovědi nejsou jednoduché. Pokud jsem se něčemu naučil, pak tomu, že nějaká šablona pro hrdiny neexistuje – přicházejí na svět v nejrůznějších, často velmi nečekaných převlecích. A taky vím, že když lidé procházejí nějakou zkouškou, často překvapí sami sebe.

Zároveň jedna moje část vidí, jak jsou jistí lidé předurčeni k velikosti. Pěstují charakter a odvahu, víru v sebe sama i svůj osobitý pohled na svět, už od mládí jdou vytrvale za svou vizí. A to jim, až nadejde čas zkoušky, vždycky spolehlivě poslouží.

Mám rád citát horolezce a spisovatele Walta Unswortha, jenž dle mého názoru opravdu výstižně popisuje charakter člověka hledajícího dobrodružství:

Na světě jsou lidé, kteří nemohou odolat vábení dosáhnout něčeho nedosažitelného. Většinou to nejsou žádní odborníci: jejich ambice a sny jsou dostatečně silné na to, aby odvrhly pochybnosti těch opatrnějších. Jejich nejlepšími zbraněmi jsou odhodlání a víra.

Zároveň věřím, že každý z nás je schopen velkých věcí a že jako jedinci disponujeme neuvěřitelným rezervoárem síly, kterou možná nikdy nepoznáme a nevyužijeme. Je to podobné jako s vínem – nevíte, co v nich je, dokud hrozny nevymačkáte.

Jedno mají všechny tyhle příběhy společné, a sice to, že když se jednotliví hrdinové octli pod tlakem, museli se ponořit do nezměrných hlubin vlastní duše, kde nalezli odvahu, výdrž a odhodlání.

Někteří při hledání zemřeli, jiní přežili. Ale svým heroickým zápasem se každý z nich dotkl samé podstaty toho, co činí člověka člověkem – objevili ve svém nitru plamen, jenž nepodléhá zákonům fyzického světa.

Přeji si, aby vám kniha sloužila jako připomínka, že tento duch jako doutnající uhlík žije hluboko uvnitř nás všech. Jen někdy potřebuje trochu přemlouvání, aby se rozhořel plamenem.

Pevně doufám, že vás příběhy inspirují k tomu, abyste byli trochu odvážnější a taky silnější, až vás život bude zkoušet.

A možná vám přitom pomohou i slova Winstona Churchilla: „Když procházíš peklem, nezastavuj se.“

Ale teď už se pěkně posaďte a dovolte mi, abych vám představil své hrdiny…

NANDO PARRADO:

CHUŤ LIDSKÉHO MASA

„Nebylo to hrdinství ani

dobrodružství. Bylo to peklo.“

Nando Parrado

Dvaadvacetiletý Nando Parrado se těšil, že to bude docela příjemný rodinný výlet.

Hrál za uruguayský ragbyový tým, který si pronajal letadlo do chilského Santiaga na exhibiční zápas. Své matce Eugenii a sestře Susy nabídl, aby jely s ním – čekal je let nad Andami ve dvoumotorovém turbovrtulovém letadle.

Let 571 startoval v pátek 13. října 1972. Někteří hráči vtipkovali, že to není právě nejpříhodnější datum. Měli letět přes horský masiv známý tím, že při nebezpečném počasí připravil pilotům už nejednu horkou chvilku. Z úpatí kopců stoupá totiž horký vzduch, který se na úrovni sněhové čáry sráží se studeným. Tím se vytváří vzdušné víry, jež mohou s letadlem pořádně zamávat.

Předpověď počasí však vypadala slibně, a tak si z legrácek nikdo těžkou hlavu nedělal.

Jenomže počasí má takový zvyk, že se hlavně v horách velmi rychle mění. A tak letadlo s ragbisty muselo po pár hodinách letu přistát ve městě Mendoza v předhůří And, kde přenocovali

Další den se piloti nemohli dohodnout, zda mají, či nemají pokračovat v cestě. Pasažéři se samozřejmě těšili na ragbyový zápas, a proto naléhali na piloty, aby letěli dál.

Bohužel, byla to chyba.

Turbovrtulový letoun se právě pohyboval nad průsmykem Planchón, když náhle vlétl do turbulence. Čtyřikrát to s ním prudce smýklo. Někteří hráči začali vesele halekat, jako by se vezli na horské dráze. Nandova matka i sestra vypadaly zděšeně a chytily se za ruce. Nando už už otevíral pusu, že je uklidní.

Nevydal však ani hlásku. Letadlo se náhle propadlo o několik desítek metrů.

Nikdo už nejásal.

Stroj se divoce třásl a vibroval. Kdosi začal křičet. Nandův soused ukázal oknem ven. Ani ne deset metrů za křídlem se míhal horský svah: mohutná stěna plná kamení a sněhu.

Soused se zeptal, jestli jsou opravdu tak blízko. Jeho hlas se chvěl hrůzou.

Nando neodpovídal. Poslouchal drásavé vřeštění motorů, jak se piloti zoufale snažili nabrat ztracenou výšku. Letadlo sebou tak lomcovalo, až Nando dostal strach, že se každou chvíli rozpadne.

Zahlédl vyděšené pohledy maminky a sestry.

A pak se to stalo.

Prudký záchvěv.

Strašné skřípění kovu o skálu. Letadlo narazilo do horské stěny a rozpadalo se na kusy.

Nando vzhlédl. Vrch trupu kamsi zmizel. Viděl jen otevřené nebe.

Na tváři ho zábl ledový vzduch.

V uličce mezi sedadly se válely chomáče mraků.

Na modlení nebyl čas. Ani na přemýšlení. Nando cítil, jak ho ohromná síla rve ze sedadla. Všude kolem se rozléhal ohlušující rachot.

V tu chvíli si Nando Parado musel myslet, že ho čeká příšerná, bolestivá, hrůzostrašná smrt.

Potom se svět ponořil do tmy.

*

Po havárii zůstal Nando tři dny v bezvědomí. Díky tomu neviděl, jak strašná zranění utrpěli někteří jeho spolucestující.

Jednomu se zapíchla ocelová trubka do břicha. Když se ji kamarád pokoušel vytáhnout, vyšla ven i s dlouhým kusem mokvajícího střeva.

Druhému se utrhl lýtkový sval od kosti a omotal se kolem holeně. O něco výš svítila obnažená stehenní kost. Nandův přítel si musel nejprve přimáčknout sval zpátky k noze a teprve potom ji mohl obvázat.

Jedna žena skončila rozdrcená pod hromadou sedadel, kterou nikdo nedokázal rozebrat. S přeraženýma nohama sténala v hrozných mukách. Nemohli pro ni nic udělat – jen ji nechat zemřít.

Nando měl hlavu oteklou jako meloun. Pořád dýchal, ale nikdo ze zachráněných nečekal, že přežije. On se však vzepřel osudu a po třech dnech procitl z kómatu.

Ležel na podlaze zničeného trupu, kde se choulili i další přeživší pasažéři. Mrtví leželi venku na sněhu. Letadlo, které při havárii ztratilo obě křídla i ocas, se zřítilo do kamenitého, zasněženého údolí. Když se Nando rozhlédl, všude kolem se tyčily jen zlověstné štíty hor. Pozornost upnul na to, co se stalo s členy jeho rodiny.

Dozvěděl se špatnou zprávu. Matka zahynula.

Nando byl zdrcený žalem, ale zakázal si plakat. Věděl, že slzy by vyplavily z těla sůl. A bez soli člověk brzy zemře. Z kómatu se probral teprve před několika minutami, ale jeho chování svědčilo o tom, že se nehodlá vzdát.

Byl rozhodnutý přežít, děj se co děj.

Strašná havárie připravila o život patnáct lidí, ale Nandova další myšlenka patřila sestře. Susy žila, ovšem život jí visel na vlásku. Její oči na něj hleděly ze zkrvavené tváře a rozlámané tělo s četnými vnitřními zraněními se nemohlo hýbat. Trpěla hroznými bolestmi; její omrzlá chodidla začínala černat. Jak blouznila, volala matku a prosila, aby ji vzala domů, pryč z té úděsné zimy. Nando ji po zbytek dne a celou noc objímal v naději, že ji svým teplem zachrání život.

Postupně mu však docházelo, v jak hrozné situaci se ocitli.

Noční teploty v Andách mohly klesnout až na −40 °C. Zatímco byl v kómatu, ostatní utěsnili díry v trupu sněhem a zavazadly, aby si zajistili aspoň nějakou ochranu před vražednými horskými větry. I přesto Nando po procitnutí zjistil, že má oděv přimrzlý ke kůži. Vlasy a rty všech lidí okolo pokrývala bílá jinovatka.

Z trupu se stalo jejich nouzové přístřeší. Spočíval na mohutném ledovci ve vysoké nadmořské výšce, ale při pohledu na okolní hory museli cestující hodně zaklánět hlavy, aby dohlédli na jejich špičky. Řídký vzduch je pálil v plicích a ostré sluneční paprsky způsobovaly puchýře na holé kůži. Sníh na pláni tak zářil, že je oslepoval a způsoboval závratě.

Větší šanci na přežití by měli, kdyby uvízli na moři nebo v pusté poušti, kde je aspoň nějaký život. Ale tak vysoko nemůže žít nic. Žádná zvířata, žádné rostliny. Dělili se o zbytky jídla, které zachránili z kabiny a svých zavazadel. Bylo ho však žalostně málo a brzy došlo úplně.

Den přešel v mrazivou noc a potom zase v den. Pátého dne po havárii se čtyři nejsilnější zachránění rozhodli, že se pokusí najít cestu z údolí ven. Za několik hodin se vrátili zadýchaní, vyčerpaní a skleslí. Je to nemožné, říkali.

Jenomže „nemožné“ není dobré slovo, když se pokoušíte přežít.

*

Osmého dne Nandovi skonala sestra v náruči. Opět se soužil žalem, ale potlačoval slzy.

Pohřbil Susy ve sněhu. Přišel už o všechny své blízké kromě otce, který zůstal v Uruguayi. Nando si potichu slíbil, že tady v té zamrzlé andské pustině nezemře.

Všude okolo byla voda v podobě sněhu. Zpočátku ho trosečníci jedli, avšak brzy to začalo být nesnesitelně bolestivé, neboť ze suchého chladu jim pukaly a krvácely rty. Začali umírat žízní. Pak jeden z nich vymyslel zařízení na výrobu vody – na hliníkový plech navršili hromádku sněhu a nechali ho na slunci roztát.

Ale ani sebevětší množství vody nemohlo zabránit hladovění.

Po týdnu jim totiž došla ubohá zásoba potravin. V takové výšce a zimě potřebuje lidské tělo více živin než na úrovni moře, ale oni je neměli z čeho získávat. Jejich těla začala po krátké době stravovat sama sebe. Potřebovali bílkoviny, bez nich zemřou. Tak to bylo prosté.

Avšak v dané situaci se nabízel už jenom jeden zdroj potravy.

Venku na sněhu ležela těla mrtvých. Teploty trvale pod nulou jejich maso dokonale zakonzervovaly. Nando jako první navrhl, že by je měli začít jíst, aby přežili. Jediná další možnost byla čekat, až si pro ně přijde smrt, a na to nedokázal ani pomyslet.

Začali pilotem.

Čtyři zachránění našli v trupu skleněné střepy a ořezali z pilotovy mrtvoly pruhy masa. Nando si kousek vzal. Byl samozřejmě zmrzlý na kámen a měl podivnou šedobílou barvu.

Držel ho v dlani a hleděl na něj. Někteří kolem si počínali stejně. Jiní už si vložili zmrzlé hrudky lidského masa do úst a s námahou je žvýkali.

Vždyť je to jen maso, řekl si Nando. Nic víc.

Pootevřel rozpraskané rty a položil si je na jazyk.

Nevnímal žádnou chuť. Jen strukturu – bylo tvrdé a šlachovité. Nando několikrát žvýkl a pak ten kus lidského masa spolkl.

Nedostavil se pocit viny. Pouze vztek, že jeho život dospěl až to tohoto bodu. Maso sice nezmírnilo trýznivou bolest z hladu, ale dávalo mu alespoň naději, že by mohli oddalovat smrt, dokud je nenajdou záchranáři.

Teď už po nich jistě pátrají – všechny záchranářské týmy z celé Uruguaye. Nebo snad ne? Určitě tu příšernou dietu nebudou držet dlouho. Jen aby…

Jeden z nich našel ve vraku malé tranzistorové rádio a podařilo se mu ho zprovoznit. A tak se jim den poté, co poprvé ochutnali lidské maso, podařilo naladit zprávy.

Dozvěděli se přesně to, co slyšet nechtěli. Pátrání po nich bylo mezitím odvoláno. V horách prý panují příliš nebezpečné podmínky. Šance, že by neštěstí někdo přežil, se rovnaly nule.

*

„Dýchej,“ povzbuzovali se navzájem, když se jich začalo zmocňovat zoufalství. „Pokud dýcháš, znamená to, že žiješ.“

Jenomže teď už všechny naděje na záchranu pohasly. Hlavou se jim honily myšlenky, kolik nádechů jim ještě zbývá.

Hory přitom měly v zásobě ještě pár dalších hrůz. Ta další přišla v podobě noční laviny. Náhle propukla zimní bouře a přes trup letadla se valily tuny sněhu. Pochopitelně si našel cestu i dovnitř a zasypal Nanda a další nešťastníky. Šest se jich pod ledovou pokrývkou udusilo.

Nando později vzpomínal, že si připadal, jako kdyby uvízl v ponorce na mořském dně. Na obloze běsnila bouře, a tak se nikdo neodvážil ven. Neměli ponětí, kolik sněhu se nad nimi navršilo. Bylo docela dobře možné, že se jejich obydlí proměnilo v ledový hrob.

Zařízení na rozpouštění vody nefungovalo, protože k nim do té kobky nemohlo slunce. A jedinou možnou potravu teď představovala těla lidí, již právě dodýchali.

Předtím se na to museli dívat jenom ti, kdo mrtvoly rozřezávali. Ale když se teď pár statečných pustilo do porcování, viděli to všichni ostatní. A protože toto maso nevysušilo slunce, dalo se očekávat, že bude chutnat úplně jinak. Nebylo tvrdé a suché, ale rozměklé a mastné.

Syrové.

Mokré.

Prosakovala z něj krev a bylo plné hrudkovitých chrupavek. A rozhodně nepostrádalo chuť. Nando i všichni ostatní se museli hodně přemáhat, aby se nedávili, když to nepoddajné maso polykali, obklopeni dráždivým, odporným pachem hnijícího lidského tuku a tkání.

*

Vánice skončila. Zachráněným trvalo osm dní, než se napadaným sněhem prohrabali ven.

Věděli, že v oddělené ocasní části letadla jsou nějaké baterie, s nimiž by snad mohli zprovoznit palubní vysílačku a zavolat pomoc. Nando se třemi společníky se několik namáhavých, vyčerpávajících hodin plahočil zmrzlým sněhem a nakonec baterie našli. V následujících dnech se pokoušeli vysílačku opravit, ale nepodařilo se.

Místo havárie zatím vypadalo čím dál tím otřesněji.

Přeživší trosečníci se omezovali na malé proužky masa z těl mrtvých společníků. Někteří to prý odmítali, ale podle dochovaných zpráv na ten nápad většina lidí přistoupila, když si uvědomili, že jinou možnost nemají. A jak času přibývalo, brutální realita jejich jídelníčku byla stále patrnější.

Všude kolem se povalovaly lidské kosti. Amputované ruce a nohy, z nichž ještě nesnědli všechno maso, se vršily u vchodu do trupu – odpudivá, ale zato snadno přístupná spižírna. Velké kusy lidského sádla rozprostřeli po letadle, aby se usušilo na slunci. Kromě masa začali jíst i vnitřnosti. Ledviny. Játra. Srdce. Plíce. Dokonce mrtvým rozbíjeli lebky a vybírali z nich mozky. Ve sněhu ležely proražené, prázdné hlavy.

Dvě mrtvá těla však stále zůstávala nedotčená. Z úcty k Nandovi nechávali mrtvoly jeho matky a sestry na pokoji. Nando však věděl, že tam takhle nemohou zůstat dlouho. Přijde čas, kdy pud sebezáchovy zvítězí nad úctou. Než ale bude nucen sníst členy své vlastní rodiny, musí udělat všechno pro to, aby sehnal pomoc. Musí se utkat s horou.

Věděl, že při tom pokusu pravděpodobně zemře. Ale pořád to byla lepší varianta než neudělat vůbec nic.

*

Jejich pobyt v izolaci trval už šedesát dní, když se Nando se dvěma druhy – Robertem a Tintinem – rozhodli vyhledat pomoc. Žádná cesta dolů z jejich kotliny nevedla. Mohli se dát jen nahoru. To však ještě nevěděli, že se chystají zdolat jeden z nejvyšších andských vrcholů, ohromný štít, který se zvedal téměř 5100 metrů nad hladinu moře.

I zkušení horolezci by si takovouhle expedici dvakrát rozmysleli. A určitě by na ni nevyráželi po šedesáti dnech hladovění, bez vybavení určeného pro extrémní horolezectví.

Nando a jeho stateční společníci neměli žádné mačky, cepíny ani oblečení do chladného počasí. Měli jen kolekci svršků, které posbírali z kufrů ve vraku, a kolena se jim podlamovala následkem podvýživy, žízně, vyčerpání a podchlazení. Nikdy před tím nikdo z nich žádnou horu nezlezl. A netrvalo ani příliš dlouho, než se v plném světle projevila Nandova nezkušenost.

Pokud jste nikdy netrpěli výškovou nemocí, nedovedete si vůbec představit, jaké to je. Máte pocit, že se vám bolestí rozskočí hlava. Sotva se držíte na nohou a trpíte závratěmi a hroznou únavou. Když se odvážíte příliš vysoko, riskujete poškození mozku a smrt. Říká se, že ve velkých výškách by převýšení nemělo činit víc než tři sta metrů za den, abyste se pokaždé stačili aklimatizovat.

Nando a jeho přátelé nic z toho nevěděli. Během prvního dopoledne vylezli o šest set metrů výš. Jak se jejich těla pokoušela šetřit s kyslíkem, zhoustla jim krev. Dostavila se hyperventilace, zrychlené, překotné dýchání spojené s pocitem nedostatku vzduchu, a dehydratace.

Avšak oni šli pořád dál.

Živili se jen zbytky lidského masa, které ořezali ze svých mrtvých přátel a nacpali si ho do staré ponožky. Jenže kanibalismus je teď tížil ze všeho nejmíň. Největším problémem byl kolosální úkol, který je čekal.

Ve své nezkušenosti si na svazích vybírali ty nejobtížnější cesty. Nando šel v čele a musel se takříkajíc za pochodu učit horolezeckým dovednostem – nacházet trasy na neskutečně strmých svazích pokrytých ledem, vyhýbat se vražedným kuloárům a traverzovat po kluzkých římsách, tenkých jako břitva. Když narazili na absolutně kolmou skalní stěnu, vysokou několik desítek metrů, Nando neustoupil. Naopak. Našel si klacek s ostrým hrotem a vytesal si v ní schody až úplně nahoru.

V noci spadla teplota tak nízko, že jim zmrzla voda v láhvi a roztrhla ji. Ani během dne se nepřestali klepat nelidskou zimou a totálním vyčerpáním. Navzdory všemu vylezli až na vrchol hory, avšak kruté Andy jim zasadily další ránu. Nando čekal, že nahoře uvidí za horský předěl. Když se však v té neuvěřitelné výšce rozhlédl, na všech stranách, kam až oko dohlédlo, je obklopovaly jen další štíty.

Žádná zeleň.

Žádná civilizace.

Žádná pomoc.

Nic než sníh, led a skály.

Když bojujete o přežití, musíte mít pevnou morálku, ta je prostě vším. A Nando, i přes všechno zklamání, si nedovolil klesnout na duchu.

Všiml si dvou nižších hor, jejichž vrcholy nebyly pokryté ledem. Nemohlo by to být dobré znamení? Nemohly by označovat konec horského pásma? Odhadem však určil, že je od nich dělí osmdesát kilometrů. A oni s sebou neměli dost lidského masa na to, aby mohli společně pokračovat v cestě. A tak poslali nejslabšího člena, Tintina, zpátky do tábora. Dál půjdou jen Nando s Robertem. Tintinovi trvalo pouhou hodinu, než se spustil zpět za svými přáteli, kteří zůstali v havarovaném trupu.

Nando a Roberto nyní sestupovali dolů směrem k mrakům, vydaní na milost nejen drsné hoře, ale také zemské tíži. Nando každou chvíli upadl a kutálel se po nějaké zledovatělé stěně. Jeho vyzáblé a oslabené tělo bylo potlučené a samá modřina. Přesto šli s Robertem dál, silou vůle kladli nohy před sebe, navzdory únavě a šíleným mukám.

Jak ztráceli výšku, teplota stoupala a lidské maso, které nesli v ponožce, začalo rozmrzat a hnít. Obklopoval je odporný zápach a postupně zjišťovali, že maso už se nedá jíst. Pokud v dohledné době nenarazí na pomoc, padnou vyčerpáním a umřou.

Devátého dne jejich strastiplné cesty horami se však štěstí konečně přiklonilo  na jejich stranu.

Uviděli člověka.

Desátého dne jim ten člověk přivedl pomoc.

A přinesl i zásoby. Nando a Roberto snědli své první teplé jídlo, „jídlo nelidského původu“, po sedmdesáti dvou dnech. A hlavně sdělili místní policii zprávu, kvůli níž se trmáceli přes Andy. „Pocházíme z letadla, které se zřítilo do hor… V jeho trupu stále čeká čtrnáct zraněných lidí.“

A tak 22. a 23. prosince, díky Nandově a Robertově neuvěřitelné odvaze a železnému odhodlání, právě před Vánoci, přiletěla helikoptéra, vyzvedla zbylé zachráněné a odvezla je do bezpečí.

Ze čtyřiceti pěti pasažérů toho příšerného letu jich přežilo šestnáct. Nejúžasnější na tom je, že k další úmrtím už nedošlo.

*

Mnoho lidí si vyslechne příběh Nanda Parrada a jeho zoufalých druhů a nevidí v tom nic jiného než úděsnou historku o lidském kanibalismu. Někteří je dokonce kritizují za to, jaké učinili rozhodnutí.

Jenomže jsou úplně vedle.

Bylo to v jedné z nejtemnějších chvil, kdy spolu zachránění uzavřeli pakt. Pokud někdo z nich zemře, dává svolení ostatním, aby jeho tělo snědli. Věděli to všichni. Když tedy jedli maso ze svých mrtvých druhů, neprokazovali tím neúctu k lidskému životu. Naopak dávali najevo, jak je vzácný. Tak vzácný, že byli ochotni učinit cokoli, aby ho zachránili, přestože kruté hory se jim ho pokoušely za každou cenu vzít.

Přeživší letu 571 prokázali mimořádnou kuráž, důvtip a myslím, že i důstojnost. Potvrdili fakt, který je starý jako život sám: když kolem obchází smrt, většina lidí reaguje tak, že se odmítnou vzdát a nechat ji zvítězit.

JULIANE KOEPCKEOVÁ:

PEKELNÝ KOTEL

„Padám, řítím se oblohou…

asi tři kilometry nad zemí.“

Juliane Koepckeová

Štědrý den roku 1971. Sedmnáctiletá studentka, která se narodila v Peru německým rodičům, sedí pevně připoutaná na sedadle vedle matky. Je to jen krátký přelet z Limy do Pucallpy, neměl by trvat déle než hodinku.

Jenže cesta Juliany Koepckeové bude trvat mnohem déle.

Letí turbovrtulovým letounem Lockheed Electra stálou rychlostí ve výšce tři tisíce metrů. Když ho Juliane spatřila poprvé dole na letišti, pomyslela si, že vypadá nádherně. Nevěděla, že je určený především pro lety nad pouští. Ani že je naprosto nevhodný do turbulentního horského vzduchu nad Andami.

A už vůbec netušila, že s ním vletí přímo do středu bouře.

Ještě před pár minutami bylo venku světlo. A teď to vypadá, jako by nastala ta nejčernější noc. Za okny všude kolem ní se prudce rozsvěcují elektrické blesky a křížem krážem protínají oblohu.

Letadlo se začne třást. Lomcuje s ním nějaká vnější síla, podobně jako když malé dítě třepe s hračkou. Dole na zemi možná vypadalo úchvatně a impozantně, ale tady nahoře, mezi rozběsněnými živly, se zdá ztracené a titěrné jako moucha.

Zničehonic se otevřou skříňky nad hlavou a vypadávají z nich zavazadla. Na zem se sype jídlo. Lidé zděšeně křičí.

Juliane Koepckeová se snaží zachovat klid. Její matka taky. Uklidňuje dceru a říká jí, že všechno bude v pořádku.

Jenže nebude.

Juliane náhle oslepí ostré bílé světlo. Něco se stalo s pravým křídlem. Že by blesk? Těžko říct. Letadlo sebou strašně škubne. Jeho předek se naklání dolů. Křik zesiluje, ale zaniká v ohlušujícím řevu motorů – ochromený letoun se řítí stále rychleji k zemi.

Juliane slyší matku, jak něco říká do vřískotu motorů i lidí. V klidu se smiřuje s tím, že se blíží smrt.

Letadlo kolem se rozpadá. V příští chvíli si Juliane uvědomí, že ostatní pasažéři někam zmizeli, už ji neobklopují. Ani vnitřek letadla. Už neslyší jejich řev a burácení motorů.

Vnímá jen hrozný hukot větru v uších.

Pořád je připásaná k sedadlu, které se odtrhlo od podlahy linkového letadla. A pořád se nachází tři tisíce metrů vysoko.

Padá zpátky k zemi. Rychle.

Je to k neuvěření, ale její strhující příběh o přežití tím teprve začíná.

*

Juliane Koepckeová později vzpomínala, jak se jí bezpečnostní pás, kterým byla připoutaná k sedadlu, zarýval během pádu do břicha. Dokonce jí vytlačil všechen vzduch z plic. Chvílemi omdlívala. Během jedné bdělé chvilky si uvědomila, že letí vzhůru nohama a rychle rotuje. Jako kdyby si provrtávala cestu prázdným vzduchem vstříc džungli, jež se dole pod ní závratně točila.

Pak nastala tma – znovu ztratila vědomí.

Když přišla k sobě, zjistila, že leží na půdě deštného lesa. Sedadlo spočívalo na ní, ale už nebyla připoutaná.

Podívala se na hodinky. Bylo devět ráno.

Pokusila se vstát, ale přepadla ji závrať. Znovu se zhroutila na zem.

Cítila, že má něco s klíční kostí. Sáhla na ni. Zlomená: oba konce zlomeniny trčely vzhůru, ale kůži naštěstí neprotrhly. Na levé noze jí zela hluboká rána, avšak kupodivu nekrvácela. Juliane byla otupělá, neboť utrpěla otřes mozku, a navíc ztratila brýle. Jasně viděla jen své nejbližší okolí v okruhu několika metrů.

Teprve pak jí došlo, co se vlastně stalo. Že odteď je na všechno úplně sama. Zkoušela volat mámu, ale nikdo se neozýval. Jako odpověď přicházely jen zvuky deštného lesa.

Přežila něco, co se podle všech přirozených zákonů přežít nedá. A teď bude muset přežít ještě v jednom z nejdrsnějších prostředí na zemi, které neodpouští vůbec nic.

Obklopovala ji hustá, neobývaná, původní džungle.

*

Chcete-li se vymanit ze zaběhlého stereotypu, vypravte se do džungle.

Kombinace trvale vysokých teplot a vlhkosti, hojnosti vody i slunečního svitu způsobuje, že deštné lesy jsou domovem těch nejsložitějších systémů na planetě. Život tu kypí úplně všude: leze, drápe se a prokousává hustým podrostem, krčí se mezi stromy, klouže po větvích. Jeho krása vám dočista bere dech, ale taky vás může v příštím okamžiku zabít.

Juliane Koepckeová to věděla. Džungle pro ni nebyla úplnou neznámou. Její rodiče se živili jako zoologové a jako malou ji s sebou brávali do džungle na výpravy.

Proto také věděla, že když tu zůstala sama a ke všemu zraněná, nesmí zpanikařit. Musí se uklidnit a zachovat jasnou hlavu. Musí zůstat ve střehu a pečlivě zvažovat každý svůj krok. Kdyby začala třeštit, s největší pravděpodobností by se nedožila večera.

Mezitím zjistila, že má jen jednu botu. Tu druhou musela ztratit, když padala z oblohy. Dřív když chodívala do džungle, brávala si gumové holínky na ochranu před hady. Jedovatí hadi, ale i pavouci mohli číhat kdekoli, dokonale maskovaní a neviditelní. Kdyby takového tvora vyrušila, nepochybně by zaútočil. Aspoň že jednu nohu mám chráněnou, usoudila, pořád lepší než žádnou.

Kromě boty na sobě neměla nic než lehké letní šaty. Navíc už roztrhané na cáry. To nebyla právě ideální výstroj na přežití v džungli.

Vtom se přihlásila žízeň: náhlá a zdrcující žízeň. Juliane se rozhlížela po širokých zelených listech pokrytých vlhkostí. Začala z nich sát vodu.

Pohyb a orientace v džungli je určitá forma umění. A taky zatracená makačka – dokonce i se správnou výstrojí a obutím. Navenek to vypadá, že jedna část džungle je k nerozeznání od druhé. Necvičenému oku se tu může všechno jevit jako hlučná změť kouřící, špinavé a zapáchající zeleně.

Juliane chodívala do džungle s mačetou a měla ve zvyku vyrývat si do stromů značky, aby nebloudila v kruzích kolem dokola. Teď ale nic takového neměla. Pozorně si prohlížela okolí a zapamatovala si jeden zvlášť urostlý strom. Pevný význačný bod, který jí pomohl se zorientovat. Pak klopýtala v jeho okolí a pátrala, jestli ještě někdo nepřežil.

Hlavně máma.

Nenašla však nic než konzervu s kompotem, jež přistála poblíž. Tohle zrovna nehledala, ale aspoň bude mít co do pusy.

Vysoko nad sebou, někde za hustou klenbou džungle, slyšela motor letadla. Věděla, co to znamená: záchranné týmy krouží po obloze a hledají, jestli někdo nepřežil. Tady dole ji však nikdo nespatří. Juliane se zachmuřila.

Jestli se má odsud dostat, musí to dokázat sama.

Čeká ji těžká, přetěžká cesta.

Pak v halasu džungle zachytila jeden spásný zvuk. Tekoucí vodu.

Vzpomněla si, jakou radu pro přežití jí dal jednou otec: Jestli se někdy ztratíš v džungli, najdi tekoucí vodu a jdi podél ní. Může to být i malý potůček, ale vždycky je tu šance, že se napojí na něco většího a stane se z něj potok. Potom se ten potok spojí s dalším potokem a stane se z nich malá řeka. A kde najdeš řeku, tam existuje slušná šance, že najdeš i lidi…

Juliane objevila zdroj: pod vyvrácenými stromy souvisle tekl slabý, ale přece jen potůček. Šla podél něj a potok se trochu rozšířil – asi o půl metru. Vyčerpaná a dezorientovaná se plahočila dál. Doufala, že ji zavede do bezpečí.

Asi v šest hodin se rychle setmělo, jak je to v džungli běžné. Obklopila ji naprostá tma, spolu s prapodivnými, strašidelnými zvuky, jaké se v deštném pralese ozývají během noci. Kdysi jí ukazovali, jak si má třením klacíků o sebe rozdělat oheň. Oheň nejen zahřeje, ale také odežene nebezpečná zvířata. Jenomže v tuhle roční dobu, v období dešťů, nešlo něco takového provést, protože všechno bylo mokré – nehledě na to, že neměla nářadí na řezání dřeva.

V džungli umí být noc pěkně děsivá, ale utahaná Juliane neměla ani sílu se bát. Vyčerpaná se svalila u nejbližšího stromu.

*

Během své první noci v džungli si moc neodpočala. Únava byla totiž důsledkem utrpěného šoku a otřesu mozku. Ona však věděla, že musí pokračovat dál.

Šla pořád podél potoka a dávala pozor, aby nohu v sandálu kladla vždycky před sebe a druhou za ni. Stružka se kroutila a klikatila lesním podrostem a prodlužovala vzdálenost, kterou by normálně ušla – kvůli tomu ji ani nemohla odhadnout. Čím déle šla, tím víc cítila, jak ji opouštějí síly. Nemohla však riskovat, že by si cestu zkrátila. Bez brýlí moc daleko neviděla a bála se od potůčku vzdálit. A tak se trmácela pořád dál a s každou minutou se cítila slabší.

Když se člověk ztratí v džungli, musí mít na paměti, že není jediný, kdo zde hledá vodu a potravu. Dělá to každé druhé zvíře a rostlina. Říčka tedy není jenom cesta k přežití, ale také magnet přitahující nebezpečí.

Procházela kolem pavouka, který se živí ptáky – je to druhý největší pavouk na světě. Má jedové zuby, jež snadno prokousnou lidskou kůži. Opatrně se protáhla podél něj. Byl sice nebezpečný, ale v džungli číhali ještě daleko horší tvorové. Později uslyšela zlověstně pomalé mávání křídel. Znělo déle a hlasitěji než máchání jiných ptáků. Juliane se sevřel žaludek – takové zvuky vydává kondor královský.

A ona věděla přesně, čím se kondor královský živí.

Mršinami. Shnilým masem.

Obešla už kdovíkolikáté ohbí řeky a pak to spatřila: řadu tří sedadel z jejich letadla. A k nim připásané dva muže a jednu ženu.

Hlavy však neměli nahoře, ale dole, vražené v mokré půdě džungle. Jejich zpřelámané nohy groteskně trčely do vzduchu.

Vedle uviděla kondory. Seděli na větvích stromů, dívali se a čekali. Maso bylo na jejich vkus ještě pořád moc čerstvé. Brzy však slétnou dolů a začnou na mrtvolách hodovat.

Juliane se rozhlížela po dalších tělech, ale žádná nenašla. Na zemi leželo jen několik utržených a pokroucených plechů. Rychle pospíchala pryč a zanechala mrtvé pasažéry pod bdělým dohledem hladových mrchožroutů.

Ona není mrtvá. Aspoň zatím ne.

*

Juliane si netroufala cokoliv jíst.

Období dešťů není nejlepší dobou pro shánění potravy v džungli, poněvadž většina druhů ovoce dozrává v období sucha. To neznamená, že by džungle nebyla v kteroukoli roční dobu hojným zdrojem potravy, ale musíte přesně vědět, co jíte. Hodně rostlin vypadá lákavě, ale ve skutečnosti jsou smrtelně jedovaté.

Juliane neměla nůž, aby si vyřízla palmová srdíčka nebo kořínky, jež by jí poskytly výživu, nemohla si ani ulovit rybu nebo zabít nějaké menší zvíře. Když dojedla konzervu kompotu, zůstala bez jídla.

Měla aspoň vodu, ale na hladině potoka, který sledovala, plavala hnědá pěna. Při dřívějších výpravách do džungle si vodu vždycky převařila a teprve pak ji pila. Je to opravdu rozumná věc – v podstatě jediný způsob, jak můžete usmrtit četné druhy parazitů a mikroorganismů, jimiž mohou být neznámé vodní zdroje zamořeny. Jenže Juliane si oheň rozdělat nemohla.

Pila tedy vodu špinavou, a to ve velkém množství – jednak aby zůstala zavodněná a jednak aby s plným břichem zapudila pocit hladu. Pít vodu takhle je vždycky riskantní, nicméně zoufalá situace si žádá zoufalá opatření.

Snažila se počítat dny, ale nebylo to jednoduché. Rozednívalo se v šest hodin ráno. V šest večer se vždycky rychle setmělo. Po hlubokém spánku první noci, kdy měla otřes mozku, se pak už jen trápila. Za dlouhých bezesných nocí ji obletovali moskyti, očividně rozhodnutí sežrat ji zaživa. Její kůži pokrývaly pálící podlitiny a úleva přicházela jenom ve chvílích, kdy pršelo.

Ve skutečnosti však nešlo o žádnou úlevu. V období dešťů je v džungli přes noc zima; ledový déšť zmáčel Juliane tenké bavlněné šaty a vysával jí z těla poslední zbytky tepla. Právě za nesnesitelně dlouhých, strastiplných nocí cítila, že ji opouští všechna naděje…

Není divu, že v tomhle zbídačelém stavu – trápil ji hlad, dozníval otřes mozku, bolely zlomené kosti, studilo promočené oblečení – neměla přesné ponětí o čase. Nevěděla tedy, jestli je to pátý nebo už šestý den, když uslyšela zpěv hoacina, ptáka, který – jak věděla – staví svá hnízda na rozlehlých řekách pod širým nebem. Prodrala se hustým houštím, jež jí rozdíralo kůži, a konečně stanula na břehu širokého toku.

Po lidském osídlení ani stopy.

A po zarostlém břehu se vůbec nedalo jít. Brodila se tedy mělkým krajem řeky a v bahně před sebou šťourala holí, aby zaplašila trnuchy, které tam mohly číhat.

Nohy se jí pořád bořily do hlubokého, mazlavého bláta a chůze ji stála spoustu sil. Proto se po krátké době rozhodla, že poplave. Musela sebrat veškerou kuráž. Dobře věděla, že v řece žijí piraně. A taky kajmani, jihoameričtí příbuzní aligátora – někteří dorůstají až čtyř metrů délky.

Neměla však jinou možnost než to risknout.

A modlit se.

Pomalu se nechávala unášet proudem. Když se večer setmělo, vyškrábala se na břeh džungle, aby zde přečkala další trýznivě dlouhou noc.

*

Vzadu na pravé paži měla Juliane řeznou ránu. Pořádně na ni neviděla, ale nepříjemně v ní pocukávalo. Zkroutila ji a podívala se lépe.

Červi.

Mouchy nakladly vajíčka do otevřené rány. Z těch se teď vylíhly larvy, některé až centimetr dlouhé. Rána jich byla plná a červi požírali zkaženou tkáň.

Juliane se je pokoušela vybrat. Bezvýsledně.

Věděla, že tihle paraziti svému hostiteli neuškodí – naopak, červi udržují ránu v čistotě, protože se živí pouze mrtvou tkání. Jenže otevřená rána by se mohla zanítit a v džungli by zanícená, otevřená rána mohla znamenat hodně rychlou smrt.

Nemohla celkem nic dělat, a tak nechala hemžící se červy být. Znovu se ponořila do řeky plné nebezpečných piraní a aligátorů a plavala dál.

Den se pomalu vlekl. Juliane cítila, že se její tělo postupně rozkládá. Ucítila ostrou bolest mezi rameny. Opatrně si tam sáhla. Krev. Jak plavala v proudu, slunce jí pražilo do zad a sežehlo kůži. Juliane krvácela, od slunce měla popáleniny druhého stupně.

Brzy už únavou nemohla pokračovat dál, tak vylezla z vody a zhroutila se na břehu. Když pak přišla k sobě, uviděla malé kajmany. Dováděli na pevnině jen malý kousek od ní.

A o kus dále jejich matka – syčela s otevřenou tlamou a chystala se zaútočit.

Juliane skočila zpátky do vody. Doufala, že samice zůstane s mladými.

Jenže brzy ji přepadl ještě horší nepřítel: hlad. Už déle než týden se plahočila džunglí a to ji stálo spoustu sil. Přistihla se, že stojí na všech čtyřech a zoufale se snaží chytit jednu z žab hopsajících okolo. Zbytečně…

*

Desátého dne své strastiplné cesty džunglí Juliane už jen plavala na vodě jako mrtvola. Trpěla strašlivými bolestmi a nevěděla, odkud a kam pluje. Vtom to spatřila.

V první chvíli si myslela, že ji šálí zrak. Musí to být halucinace, způsobená vyčerpáním a blízkostí smrti.

Jenže pak si uvědomila, že je to skutečné. Na břehu řeky se pohupovala loďka.

Juliane sebrala poslední síly a vlekla své zbité, zakrvácené tělo směrem k ní. Od člunu vedly stopy a stoupaly od řeky nahoru. Plazila se podél nich. Těch sto metrů jí muselo trvat několik hodin, ale nakonec se doplížila k nějakému obydlí, prosté chatrči. Stál tam kanystr na benzín, očividně do závěsného lodního motoru. Juliane si ho nalila do rány zamořené červy. Šíleně to bolelo, ale účinek se dostavil: červi – nebo aspoň velká část z nich – začali vylézat na povrch a ona je setřela na zem.

Potom objevila celtu a zamotala se do ní, aby se ochránila před dotěrnými moskyty. Tu noc spala v té malé boudě jako nemluvně. Později vzpomínala, že si tam připadala jako v pětihvězdičkovém hotelu.

Druhý den ji našli tři muži.

Vysvětlila jim, kdo je, že spadla z oblohy a přežila deset dní v džungli. Nevěřícně na ni hleděli – neznali nikoho, kdo by takovou hrůzu vydržel.

Z jejich tváří vycházelo také zděšení. Zkrvavená záda, rána hemžící se červy, rozdrásaná kůže plná ošklivých, popraskaných puchýřů po bodnutí hmyzem, to všechno nebylo nic oproti očím.

Jak se extrémní rychlostí řítila z nebe, popraskaly jí cévy po celém obvodu duhovek. A prosakovala z nich krev – její oči, zapadlé hluboko v jamkách, neronily slzy, ale krev.

*

Juliane Koepckeová přežila pád z výšky tří kilometrů díky neskutečnému štěstí. Jenže dál už to se štěstím nemělo mnoho společného.

Úděsnou zkoušku v následujících deseti dnech přežila jen díky svým skrovným znalostem, které dokázala velmi dobře využít. Navzdory hrozné situaci, v níž se ocitla, zachovala klid a přizpůsobila své myšlení i činy džungli, aby přežila. Spoléhala na instinkt a odmítla se vzdát, přestože byly chvíle, kdy ji opouštěly všechny naděje.

Kolik lidí by v její situaci zpanikařilo? Juliane ovšem věděla, že panika rovná se smrt. Snažila se zůstat v klidu a postupovala dál. Držela se svého plánu a ignorovala bolest. A nakonec jí její nezlomný duch zachránil život.

Tomu se říká opravdová kuráž.

JOHN MCDOUALL STUART:

NEJŠÍLENĚJŠÍ PRŮZKUMNÍK

V DĚJINÁCH?

„Průzkumné výpravy pana Johna McDoualla Stuarta, aniž bychom snižovali význam expedic jeho bratra,
se právem řadí mezi nejvýznamnější v dějinách objevování Austrálie.“

Willian Hardman, editor

Journals of John McDouall Stuart

Ze skotského města Fife do australské pustiny je to pěkný kus cesty. A to nemluvím jen o fyzické vzdálenosti.

Teploty ve vyprahlém australském vnitrozemí mohou v létě stoupnout až na 45 °C. V zimě pro změnu klesají pod nulu. Pouštní oblasti jsou tak obrovské, že můžete putovat celé dny a nepotkáte živou duši. Dnes už je možné jet sem s turistickým zájezdem nebo absolvovat „bushcraft tour“, naučnou výpravu na téma, jak přežít v buši. V polovině devatenáctého století se však našlo jen velmi málo lidí, kteří si troufli do samého srdce Austrálie. Raději se drželi na okrajích, kde byla úrodná půda. A voda. Kde nepanovaly tak extrémní teploty.

O to překvapivější je, že nejvytrvalejším průzkumníkem australské pustiny byl Skot. Nedovolil, aby nad ním drsné, ponuré, neúprosné australské vnitrozemí zvítězilo. Ostatně i proto dnes spousta přírodních památek nese jeho jméno.

Věřte, že zaslouženě.

Hovořím o muži jménem John McDouall Stuart, o jednom z nejvytrvalejších – a někdo by řekl i nejvýstřednějších – průzkumníků v dějinách.

*

Ve třiadvaceti letech Stuart opustil Skotsko a zamířil do Austrálie.

Měřil 165 centimetrů a vážil necelých 60 kilogramů. Na palubě lodi ho cestující viděli s krvavým kapesníkem přitisknutým k ústům. Normálně to byl příznak tuberkulózy. V jeho případě šlo o žaludeční vředy, které ho sužovaly celý život.

Při pohledu na něj by si člověk vážně nemyslel, že se z něj stane jeden nejhouževnatějších chlapů v mladé, teprve pětačtyřicet let staré kolonii. Jenže chrabří průzkumníci nevypadávají z nějakého běžícího pásu. Musí se teprve zocelit, prokázat odvahu a pevného ducha tváří v tvář těm nejhorším protivenstvím osudu. A Stuart byl z tohoto těsta.

Když přijel do Austrálie, našel si práci zeměměřiče a vytyčoval půdní parcely pro nové osadníky v polovyprahlé buši. Tady se zrodila jeho láska k odlehlým končinám australského vnitrozemí.

Brzy si získal také pověst velmi schopného muže, jenž ví, jak přežít v pustině. Z toho důvodu se na něj obrátil kapitán Charles Sturt, známý britský průzkumník, s nabídkou, aby se v roce 1844 připojil k jeho expedici do vnitrozemí.

Měli v plánu prozkoumat severozápadní část Nového Jižního Walesu a potom se vydat dál do centrální Austrálie. Dokázali to s nepočetnou skupinou, ale za cenu toho, že se expedice krutě podepsala na jejich zdraví. Kapitán Sturt trpěl v poušti těžkými kurdějemi a v dalším průběhu výpravy téměř oslepl. Ještě štěstí, že s sebou měl Stuarta. Zdatný zeměměřič totiž kromě jiného zmapoval všechny oblasti, jimiž putovali.

Nakonec i Stuart vážně onemocněl kurdějemi, nemluvě o jeho přetrvávajících žaludečních vředech a beri-beri, strašné nemoci způsobené nedostatkem vitamínu B1, která vyvolává paralýzu, zvracení a mentální výpadky. Když se vrátil, vypadal jako kostlivec a neustále krvácel z dásní, přicházel o zuby a chřadly na něm svaly. Několik měsíců strávil upoutaný na lůžku a lékaři mu nedávali velké šance na přežití.

Možná si myslíte, že taková zkušenost ho od zkoumání nepřátelské krajiny odradila na dobro. Ale kdepak.

Stuart měl buš nade všechno rád. Tam, kde jiní viděli jen holou pustinu, jeho bystré oko rozeznalo mnohem víc. Věděl, že hlídkující hejna ptáků nebo praskliny ve skále mohou dovést člověka k vodě. Naučil se stavět přístřešky z kůry blahovičníku. A díky svým geodetickým znalostem se uměl s použitím kompasu a výrazných orientačních bodů v krajině naprosto přesně orientovat. Dokázal v ní postřehnout i ty nejmenší změny.

Úplně a zcela přirozeně s drsným prostředím splynul, stali se jedním.

Jak přibývalo měsíců a let, trávil v buši víc času než ve městech. A v květnu 1858, ve věku čtyřiceti dvou let, vyrazil na svou první velkou expedici.

Chtěl prozkoumat oblast za dolem Oratunga v jihoaustralském pohoří Flinders, kam ještě nikdy nevkročila noha bělocha.

Přibližně ve stejné době se průzkumník Benjamin Herschel Babbage připravoval na podobnou, ale mnohem lépe financovanou výpravu. Jeho lidé s sebou měli brát 20 kilogramů čokolády, 38 kilogramů bavorských klobás, 150 ovcí a několik dvaadvacetilitrových kondenzátorů na vodu.

Zocelený, ošlehaný Stuart se společníky si vzal všeho všudy šest koní, kompas a jen nejzákladnější potraviny na čtyři týdny.

Stuartova expedice vyrazila do buše. Došli k ohromnému slanému jezeru, dnes se jmenuje Lake Torrens, 200 kilometrů dlouhému a 30 kilometrů širokému. Vzduch přímo hořel a krajina nenabízela ani kapku vody k pití.

Tam našli člena Babbageova týmu. Expedice dopadla neslavně a jednoho ze svých zanechali v pustině.

Už nežil. Kůže na kostře se úplně smrskla a byla hnědá jako kůže na bubnu. Muž šílený žízní podřezal hrdla tří tažných koní a pil jejich krev. Hrůzy, jaké zažíval v posledních chvílích svého života, naškrábal několika slovy na kovovou polní láhev, než skonal:

„Jsem oslepený. Pálí mě jazyk. Vůbec nevidím. Bože, pomoz, nemohu vstát…“

Nalezli jej na jednom z těch míst, které vám doslova vysají život z těla, když nejste dost silní a nemáte výdrž.

Stuart v tom drsném prostředí strávil čtyři měsíce. Urazil 2400 kilometrů. Není divu, že se do civilizace vracel s pověstí nejstatečnějšího průzkumníka své doby.

Jenže on jako průzkumník teprve začínal.

*

Stuart byl stejně ošlehaný a drsný jako okolní příroda, v níž žil. Určitě nepatřil mezi džentlmeny a holdoval silnému rumu. Podle jedné zprávy to byl „nejenom ten nejhnusnější ožrala, ale i nejšpinavější chlap, s jakým jsem se kdy setkal.“ Nebo si ho popišme slovy čtrnáctiletého chlapce, který se s ním jednou potkal: „Je to takový legrační mužík a je pořád ožralý… Když se vrátil z jedné z těch svých dlouhých cest, zavřel se sám v pokoji a tři dny se opíjel.“

Hoch musel potkat opravdu šíleného chlapa, jenž navíc šílel stále víc. Jenže Stuartovi očividně nevadilo, co si o něm myslí druzí. Společnosti se vyhýbal. Stranil se davů. Žil prostě proto, aby zkoumal.

To všechno v době, kdy byla Jižní Austrálie ještě úplně odříznutá od severního pobřeží. Přes kontinent nevedla žádná cesta ani telegrafní dráty.

Kdyby někdo našel trasu od pobřeží k pobřeží – třeba z Adelaide na jihu do Darwinu na severu –, mohli by tudy vést silnici i telegraf. Znamenalo by to, že Jižní Austrálie bude ve spojení se severní částí země, potažmo se zbytkem světa.

A Stuart si vytkl životní cíl, že tuhle trasu objeví.

Většina průzkumníků si po expedici dopřává hojnost času na zotavenou, zvlášť po tak vražedné, vysilující výpravě, jakou absolvoval Stuart v roce 1858 do australské divočiny. Tělo se potřebuje dát do pořádku. A někdy i rozum.

Stuart však neměl čas ani sklony užít si něco tak komfortního, jako je odpočinek a zotavení. Už se viděl zpátky v sedle.

A tak jen o pár měsíců později, roku 1859, podnikl další výpad do nehostinného vnitrozemí Austrálie. Mezitím si našel vhodného zástupce, Williama Kekwicka.

Ještě v době, kdy byl členem týmu kapitána Sturta, poučil se Stuart hodně o tom, co to znamená být vůdce – nebo spíš nebýt vůdce. Sturt si totiž – což je pozoruhodné – až do konce výpravy nezapamatoval Stuartovo křestní jméno.

Když Stuart s Kekwickem poblíž Mount Eyre objevili neznámé prameny, velitel výpravy je pojmenoval po svém pobočníkovi. Možná to byl nejhnusnější a nejšpinavější ožrala ve městě, ale o své muže se dovedl postarat. A jistě se právem pyšnil tím, že během všech zničujících cest, které podnikl do australského vnitrozemí, nepřišel o jediného člověka.

I když on sám o život málem přišel. A mnohokrát.

V roce 1859 Stuart završil sérií tří expedic, mezi nimiž neměl ani čas se nadechnout. V roce 1860 si dopřál jen dvouměsíční odpočinek a hned se zase vrhl zpátky do vyprahlé pustiny. Pověřil Kekwicka, aby vybral deset schopných mužů. Jeho zástupce přišel pouze s jedním – nešikovným a nezajímavým mladíkem jménem Ben Head.

Nikdo další se neodvážil do tak šíleného podniku jít.

Stuart se však personálními problémy nenechal odradit. Nekonvenční metody průzkumu mu dovolovaly cestovat nalehko a rychle. A tak jen ve třech vyrazili na objevitelskou túru do samého srdce Austrálie.

Podle všech kritérií to byla výprava za trest. Nečekané deště zničily jejich zásoby jídla a oni museli vyžít z polovičních přídělů. Ben Head, na začátku pořádný kus chlapa, ztratil půlku tělesné váhy. Zoufale se jim nedostávalo vody. Stuart onemocněl kurdějemi a přestával vidět na pravé oko. Navzdory tomu našli, dá-li se to tak říct, střed Austrálie, ale to už věděli, že další cestu na sever by nepřežili. Museli se vrátit.

Jenže to se lehko řekne.

Dostali se do strašné situace. Kvůli nedostatku vody museli uhnout pěkných pár mil z cesty, než vypátrali prameny. Vysílený Stuart spadl z koně a ošklivě si pohmoždil rameno. Kurdějemi už trpěli všichni tři a jejich osmahlá kůže postupně žloutla, zelenala a pak se začala barvit do černa.

Jako by to všechno nestačilo, museli se potýkat ještě s domorodci, kterým se vůbec nelíbilo, že vkročili na jejich území.

Stuart na svých dřívějších cestách vycházel s domorodými Australany vždycky dobře. Ne však nyní.

Tři dobrodruzi na pokraji vysílení narazili na kmen Warumungu. Aboriginci se do nich tvrdě pustili, přepadli jejich tábor a ukradli jim zásoby. Po koních vrhali oštěpy a v okolí tábora zapálili suchou trávu.

Členové výpravy neměli jinou možnost než utéct – dokud to ještě šlo.

Hladoví, oloupení a nemocní se trmáceli dál vyprahlou pustinou. Nevzdávali se. Nedovolili poušti, aby nad nimi zvítězila. Nakonec se smrtí na jazyku přece jen došli do civilizace.

Neuběhly ani tři měsíce a Stuart, opět ve formě, znovu vyrážel na cestu.

*

V tu dobu se šílený průzkumník těšil už takovému věhlasu, že jihoaustralská vláda slíbila financovat jeho pokus o objevení důležité trasy z jižního pobřeží na severní. Kekwick se před odjezdem snažil udržet svého šéfa střízlivého, ale rozjařený Stuart nakonec vyrazil s jedenácti muži, koňmi a jedním psem, jmenoval se Torby, na sever. Šlo o jeho zatím největší expedici.

Panovalo vedro k zalknutí, pro tu roční dobu nezvyklé. Brzy jim pošlo horkem několik koní i pes a nekompromisní Stuart, když se ukázalo, že na tak extrémní podnik nemají, poslal některé muže zpátky na jih.

Ostatní postupovali k severu, prošli středem země a dostali se na pět set kilometrů od severního pobřeží. V průběhu devíti týdnů Stuart osobně vedl jedenáct pokusů probít se vyprahlými pláněmi. Jedenáctkrát musel ustoupit, aby vyvázli životem.

Nakonec, chtě nechtě, přiznal porážku. Rozezlený a ponížený se vrátil na jižní pobřeží. Tentokrát ho poušť porazila – a ošklivě.

Ale ne na dlouho.

Pátrání po trase napříč Austrálií řídilo celý jeho život. Nic mu nemohlo zkřížit cestu – ani nedostatek peněz, ani dramaticky se zhoršující zdravotní stav.

Byl to muž, který měl svůj úkol. Znám dobře ten pocit. Když máte poslání, překážky vám nevadí. Ani vyhlídka strádání nebo bolesti. Všechno se podřizuje jednomu jedinému cíli.

Stuart si dopřál měsíc na zotavenou a pak, v říjnu 1861, opět vycestoval.

Tentokrát vedl do pustiny deset mužů a sedmdesát jedna koní. Většinou vyráželi opilí a k velkému pobavení přihlížejících padali ze sedel. Jak by mohla tahle individua objevit trasu napříč celou Austrálií?

Dokázat něco, co ještě nikdo před nimi nesvedl?

Zpočátku se to zdálo nemožné, zvlášť poté, co i vůdce výpravy spadl z koně, jen aby mu vzápětí další šlápl na ruku. Těžké zvíře mu pochroumalo šlachy a vykloubilo zápěstí. Do rány se dostala infekce a nějaký čas hrozilo, že Stuartovi budou muset ruku amputovat.

Nakonec se zranění jakž takž zahojilo a mohli pokračovat v cestě. Projížděli středem Austrálie, ale kdykoli se pokusili prorazit k severnímu pobřeží, zasáhlo kruté počasí a oni se museli pro nedostatek vody vrátit. Stalo se to celkem pětkrát, dokud Stuart při šestém pokusu neobjevil řadu přírodních napajedel, kde se muži i koně mohli napít.

Osvěžení pokračovali v cestě kupředu. Brzy dojeli k přítoku řeky Adelaide. Stuart věděl, že už jsou skoro na konci. Tenhle terén před ním zmapovali jiní průzkumníci. Pokud jím projeli oni, dokáže to taky.

A tak se po šesti měsících vysilujícího plahočení australskou pustinou konečně probojovali k severnímu moři. Jako první doklopýtal na pláž Stuart. Sklonil se a umyl si ruce a tvář v Indickém oceánu.

Konečně vítězství. Nemohl se však zdržet – ani proto, aby si odpočal, natož proto, aby se hřál na výsluní slávy.

Po pouhých čtyřiadvaceti hodinách vyrazili na zpáteční cestu. Čekalo je „jen“ 3100 kilometrů.

A až teprve tehdy začaly opravdové problémy.

*

Nemůžete se vystavovat brutálně extrémním podmínkám a myslet si, že nebudou znamenat obrovskou zátěž pro vaše tělo. A Stuartovy bitvy s pustinou, navzdory neskutečné houževnatosti, si začínaly vybírat svou daň.

Nešlo jen o to, že mužům docházely zásoby a že jim po cestě na jih začali hynout koně. Ozvalo se staré zranění ve Stuartově pravém rameni. Bolest neustále sílila a vystřelovala do celého těla. Skoro kvůli ní nemohl dýchat.

Jeho oči, jež v posledních letech hodně trpěly spalujícím slunečním žárem, přestávaly vidět. Mistr navigace se teď musel spoléhat na druhé. (Naštěstí s sebou měli podrobné mapy, které vypracoval během svých předchozích cest.)

Zásoby vody úplně došly a často putovali i tři dny nasucho, bez jediné kapky. Tři dny bez jídla jsou samy o sobě dost zlé, ale tři dny bez vody, v takovém horku – to pak vaše tělo začne trávit samo sebe. Prudká bolest od vyprahlého hrdla a oteklého jazyka vás dožene na samu hranici lidské schopnosti přežít.

Zoufalí členové výpravy si vkládali do kapesníků hrudky jílu a pokoušeli se z něj vymačkat aspoň nějakou vlhkost.

Stuartovi zčernaly nohy. Potil se a celé jeho tělo se chvělo návaly horečky.

Kurděje mu rozežraly dásně. Byly pokryté hnisavými boláky a vydatně krvácely. Vše, co jedl, chutnalo po jeho vlastní krvi.

Když se i zásoby jídla začaly povážlivě tenčit, narazili na doupě plné divokých štěňat. Přežití se s krásou příliš neslučuje. A tak si mláďata uvařili a snědli.

Na pokraji smrti, kdy už nemohl ani mluvit, Stuart konečně naznačil mužům, že smějí zabít jednoho koně – něco takového by normálně nikdy neudělal. Z koňských pysků uvařili výživnou polévku. Ta Stuartovi dodala sílu, aby pokračoval v cestě. A tak po čtyřiačtyřiceti týdnech zničujícího průzkumu konečně dorazil s výpravou zpátky na jižní pobřeží. Byl to sám o sobě zázrak. Neuvěřitelná zkouška odvahy, výdrže a vůle.

Stuart byl tak nemocný a vyčerpaný, že mu lékaři nařídili odpočívat, jinak by ho čekala smrt. To ovšem nebránilo občanům Adelaide uspořádat mohutné pouliční oslavy na jeho počest.

Stuartova hrdinná houževnatost mu spolu s vynikajícími schopnostmi umožnila zvítězit tam, kde by téměř každý selhal. Jenomže jeho dny průzkumů byly sečteny. Dal mu všechno, dosáhl svého životního cíle a fyzicky už zkrátka nemohl dál.

O osmnáct měsíců později opustil Austrálii nadobro.

Bohužel zemřel ve věku padesáti let, sám a zcela na mizině v Londýně, kde žil u své sestry. Jeho tělo bylo totálně vyčerpané, všechny síly spáleny.

Na pohřeb mu přišlo jen sedm lidí.

Dnes leží pochovaný na hřbitově Kensal Green – půl světa od kontinentu, kde naplánoval a uskutečnil své nejúžasnější průzkumné výpravy. Impozantní úspěchy mu nevynesly bohatství ani příliš velkou slávu v rodné zemi. On se však do přízně vrtkavé štěstěny moc často neuchyloval. Dosáhl toho, co si předsevzal. A provedl to dobře.

Dnes je jeho jméno nesmrtelné od jižního pobřeží Austrálie až na sever. Stuartova silnice, spojující Darwin s Adelaide, je toho výmluvným dokladem, podobně jako Mount Stuart, již objevil ve vnitrozemí. Po celé Austrálii stojí sochy a četné další pomníky na jeho počest.

Zkrátka a dobře, Stuartovým činům se konečně dostalo zaslouženého uznání. Velkolepé cíle si pochopitelně žádají oběti a také utrpení, které mnohdy přehlížíme – ale které se až příliš často pojí s ambiciózním posláním.

A ruku v ruce s takovými počiny jde i mírná dávka výstřednosti.

Ztotožňuji se se vším. A vzdávám hold Stuartovi za jeho výstřelky, za jeho vrtochy a jeho neochotu podřídit se davu.

Veliké cíle vyžadují veliký charakter. A John McDouall Stuart měl tak ohromný charakter, že stěží najdete větší.

Rád si představuji, že by si na to se mnou připil špinavým hrnkem rumu.

KAPITÁN JAMES RILEY:

OTROCI NA SAHAŘE

„Můj Bože! Utýrej nás k smrti,

ať už ta strašná muka nemusíme snášet!“

Z deníku kapitána

Jamese Rileyho

Datum: 28. srpna 1815. Místo: západní pobřeží Afriky. Americká loď Commerce se plaví po moři už téměř tři měsíce. Vyplula z Connecticutu, krátce zastavila v New Orleansu, pak cestovala přes Atlantický oceán k Gibraltaru a nakonec zamířila na jih. Její zamýšlená trasa: obeplout Kanárské ostrovy od západu a pokračovat ke Kapverdám, kde měla naložit drahocennou sůl a přivézt ji zpátky do Ameriky.

Za žádných okolností se neměla přiblížit k divoké pouštní krajině, jež dnes nese název Západní Sahara – kolovaly totiž historky, že muslimští nomádi zde přepadávají křesťanské námořníky, odvádějí je do zajetí a zacházejí s nimi jako se psy, nebo ještě mnohem hůř.

Lodi Commerce velel kapitán James Riley: manžel, otec a námořník z povolání, kterému na blahu jeho mužů záleželo stejně jako na svém vlastním. V pozdějších letech se stal velmi tvrdým kritikem zavrženíhodného celosvětového obchodu s otroky. A měl k tomu velmi dobrý důvod.

Kapitán Riley se totiž stal jedním z nich.

A spolu s ním všichni jeho námořníci.

*

Plavbu plachetnice v devatenáctém století mohly zhatit v zásadě dvě věci: špatná navigace a bouře. Na konci srpna 1815 se Commerce, plující z Gibraltaru podél afrického pobřeží, stala obětí obojího.

Prudký vítr a nebezpečné proudy ji vychýlily daleko z trasy. Plachty se nadouvaly jako balony, stěžně jen úpěly a paluby smáčela oslepující, slaná vodní tříšť.

Byla noc – černá jako uhel. Kapitán Riley nevěděl, jak blízko ke břehu se dostali. Proto nařídil obrátit na jihovýchod. A pak se stalo něco nemyslitelného. Ozvalo se strašidelné, srdcervoucí drhnutí – Commerce najela na mělčinu.

Rozbouřené vlny bušily do trupu, až ho rozbily o skály. Námořníci neměli jinou možnost než opustit loď. Riley jim přikázal, aby s sebou vzali vodu a jídlo, kolik jen unesou. Měli to všechno uložit v záchranných člunech. Potom se pustili do boje s divokým oceánem a horečně se modlili, aby se dostali na břeh.

Nějak se jim to povedlo. Pořád se však nacházeli ve velmi vážné situaci. Jejich loď totiž ztroskotala na západním pobřeží Sahary, jedné z nejvyprahlejších a nejkrutějších pouští na zemi.

A ještě horší bylo, že v této poušti žili nomádští otrokáři.

Námořníci se ocitli na obávaném území, kde nevěřící bělochy nepokládali za bližní, ale za otroky, s nimž mohou obchodovat a zacházet hůř než se zvířaty.

Opravdu nemohli čekat, že by jim nejdivočejší kmen na Sahaře připravil srdečné uvítání. A bylo velmi pravděpodobné, že na tyto lidi narazí.

Taky že ano. Sotva se rozednilo, na pláži se objevila postava – kráčela k nim. Muž měl tmavou, ošlehanou pleť s hlubokými vráskami a od brady až k pasu se mu táhl zapletený vous.

Riley se s cizincem pokusil spřátelit. Dokonce mu nabídl i něco z lodních zásob. Muž si prostě vzal, co chtěl, a zase odkráčel.

Námořníci se obávali, že šel pro posily.

Měli pravdu.

Zanedlouho dorazili další muži a ženy z kmene. Už z dálky se blýskaly jejich ostré nože, sekyry a oštěpy. Sebrali námořníkům všechno, co měli.

Rilley se s nimi pokoušel vyjednávat. Oni však nechtěli. Jejich vůdce chňapl kapitána za vlasy a škubl mu hlavou dozadu. Potom mu ke krku přiložil tureckou šavli, ostrou jako břitva. Riley byl v tu chvíli přesvědčený, že se ho chystá stít. Ale on kapitána jedním obratným říznutím zbavil oblečení.

Mrtví by pro otrokáře neměli žádnou cenu.

Kapitán usilovně přemýšlel. Pak Sahařanům prozradil, kde si v písku ukryli peníze. Nomádi odběhli pro kořist a Riley se svými námořníky unikl. Po rozbouřeném Atlantiku se co nejrychleji přeplavili zpátky na Commerce.

Jeden z nich, postarší námořník Antonio Michel, zůstal bohužel na břehu. Muži se z paluby znechuceně dívali, jak ho členové kmene bijí, až z něj cáká krev.

Potom svou kořist naložili na Michelova záda, jako by byl tažný kůň. Znovu jej začali surově tlouct – teď už jako otroka – a hnali ho přes duny pořád dál, dokud jim nezmizel z očí.

Nyní měli dvě možnosti. Vrátit se na pevninu a vydat se barbarským divochům, kteří by je jistě zajali a zotročili. Nebo mohli spravit těžce poškozený člun, nejdelší na lodi, a zkusit štěstí na širém moři.

Rozhodli se pro moře.

*

Riley a jeho posádka se vměstnali do člunu: jedenáct mužů, sud vody, dvanáct láhví vína a jeden vepř, který přežil ztroskotání.

Mačkali se tam doslova jako sardinky. Přetížený člun nabíral vodu a neměl kormidlo. Několik dní buď veslovali v boji s divokými proudy, nebo vybírali vodu, aby se nepotopili.

Příděly potravin nestály za řeč. Každý den se podělili o jednu láhev vody, což znamenalo malinko víc než hlt na jednoho muže. K jídlu dostávali jeden proužek soleného vepřového denně.

Veslovali na východ. Chtěli se dostat na Kanárské ostrovy, ale vítr a proud se proti nim spikly. Pluli jen velmi pomalu.

Třetího dne zabili vepře. Když mu podřízli hrdlo, vytekla krev. Námořníci ji pečlivě odchytili a později vypili, aby alespoň zmírnili žízeň. Potom se vrhli na vlhká, orosená játra.

Horko a vysilující dřina je však neustále dehydrovaly. Když vyprázdnili láhve s vodou, doplnili je vlastní močí a potom ji pili.

Dny míjely. Mužům otékaly jazyky a potahovaly se bílým povlakem. Špatně slyšeli, což způsoboval úbytek vlhkosti ve vnitřním uchu. Tísnili se v člunu, sužováni horečkou a žízní.

Jejich pleť, nepřetržitě vystavená slunci, byla úplně spálená. Trpěli bolestí a na rukou se jim od veslování tvořily mokvající puchýře, zhoršované vlivem všudypřítomné soli. Každý den se spolu podělili o žalostné množství syrového vepřového, které se už začínalo kazit. Jak se zásoby pití tenčily, dopřávali si jen tolik moči, aby svlažili vyprahlá ústa.

Zatímco moč procházela jejich těly a pak zase zpátky do láhví, byla stále koncentrovanější. Neředěná se změnila v hustý, zapáchající jed. Riley později řekl, že to byla „žalostná a nechutná úleva“.

Nic jiného však neměli.

Slunce a moře nad nimi vítězily. To viděli všichni.

Stav námořníků se mezitím natolik zhoršil, že když na obzoru opět spatřili pevninu, pocítili téměř úlevu. Zamířili přímo k ní. Dobře věděli, jak jsou místní lidé krutí, ale řekli si, že nic už nemůže být horší než tahle vražedná muka na moři.

Bohužel se mýlili.

*

Přistáli na holém pásu písku. Netušili, kam se dostali (ve skutečnosti je proud zanesl přes 300 kilometrů směrem na jih). Rozhodli se vyrazit na východ, do nitra drsné Sahary.

Druhý den ráno se vydali na pochod.

Na zemi není mnoho míst, kde je přežití ještě obtížnější než tady. Sahara se táhne 4800 kilometrů jedním směrem a dva tisíce druhým. Hladina vlhkosti tu někdy klesá až na pět procent. Člověk tu nenarazí na rostlinu, zvíře ani vodu. Námořníci se potáceli nepřátelskou pouští a podléhali halucinacím z žízně. Jejich rozpraskané rty neustále krvácely a ochotně by dali život, kterého v nich mnoho nezbývalo, za malý doušek vody.

Když v dálce spatřili oheň, neměli na výběr – museli tam jít. Věděli, že se jim dostane nepřátelského uvítání, ale další možností už bylo jen vypustit duši na rozpálených saharských dunách.

Společně se pomodlili. Potom se odplížili za světlem.

Zastihli tam jednoho muže, dvě ženy a několik dětí u studny. Muž okamžitě vytasil šavli a přinutil Rileyho a dva námořníky – George Williamse a Aarona Savage –, aby se svlékli. Potom poručil námořníkovi, který se jmenoval Deslisle, aby vzal svršky svých společníků.

Znamenalo to jen jedno. Čtyři námořníci mu od nynějška patřili jako otroci.

Ženy donutily i ostatní, aby se odstrojili do naha. Náhle se v dálce zjevil oblak prachu a po chvíli se k nim přihnala skupina příslušníků kmene – někteří pěšky, jiní na velbloudech. Mezi domorodci se rozpoutal boj. Šavle se divoce blýskaly a krev tekla proudem, jak se bili o to, komu připadne jedenáct otroků.

Asi po hodině boj skončil. Otroky si rozdělili. Riley a Deslisle byli teď majetkem nomáda, jehož našli jako prvního. Jmenoval se Mohamed a ženy byly jeho sestry. Mohamed přivlekl otroky ke studni, kde je převzaly ženy a začaly tyto zubožené, dehydrované trosky bít silnými holemi.

Jiné ženy jim přinesly mísy se špinavou, zvětralou vodou. Dost už páchla a zahnívala, ale na patrech mužů zmírajících žízní chutnala jako nektar.

Když jste chronicky dehydrovaní, musíte v takové chvíli potlačit nutkání pít rychle. Vaše tělo totiž náhlý příjem tekutiny nezvládne. Riley to věděl, ale nemohl si pomoct. Chlemtali s Deslislem vodu jako diví a bez zastavení. Skoro vzápětí je přepadly žaludeční křeče a akutní průjem a po nahých nohou jim stékaly řídké výkaly.

Ostatní muži – nyní všichni otroci – se k nim připojili. A zatímco pili, trpěli stejnými příznaky. Na rozpálené kůži jim jen syčel vlastní pot.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy skutečné odvahy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.