Záhrada motýľov

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.xyz.sk

www.albatrosmedia.sk

Dot Hutchisonová

Záhrada motýľov – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Mame a Deb.

Pretože ste tú otázku už skoro zodpovedali,

než ste si uvedomili, aká je znepokojivá.

A pre všetko ostatné.

I

Technici mu vravia, že dievčina za sklom nepreriekla, odkedy ju tam posadili. Najprv ho to neprekvapí, uvedomuje si, aké ohavnosti prežila, no keď ju teraz spoza jednostranne priehľadného skla pozoruje, stráca istotu. Mladá žena vyčerpane sedí na kovovej stoličke, brada jej klesla na obviazanú ruku, druhou kreslí na nerezový stôl nezmyselné symboly. Oči má napoly privreté, pod nimi sa vynímajú tmavé kruhy, čierne neumyté vlasy má vzadu ledabolo zviazané do uzla, pôsobia nevýrazne. Očividne je vyčerpaná.

No nevidí sa mu traumatizovaná.

Špeciálny agent FBI Victor Hanoverian chlipká kávu a uprene pozoruje dievča, kým čaká na ostatných členov tímu. Vlastne aspoň na svojho kolegu. Tretí najdôležitejší člen tímu je momentálne s ďalšími dievčatami v nemocnici, pokúša sa od lekárov získať správy o ich zdravotnom stave a, ak je to vôbec možné, ich mená a odtlačky prstov. Ďalší agenti a technici sú v tom dome; pre to málo, čo sa od nich dosiaľ dozvedel, by najradšej zavolal domov a porozprával sa so svojimi dcérami, uistil sa, že sú v poriadku. Lenže on vie, ako zaobchádzať s ľuďmi, najmä s deťmi, ktoré prežili traumu. Takže je rozumné, aby zostal tu a počkal na ten správny čas, keď sa s ňou bude môcť pozhovárať.

Aj odtiaľto rozoznáva tenké ružové ryhy, čo jej okolo úst a nosa vytvorila kyslíková maska, všimne si šmuhy od hliny a sadzí, ktoré má na tvári a na požičaných šatách. Vidí obväzy na rukách i ľavom ramene; spod tenučkého tielka, ktoré jej dal niekto v nemocnici, zreteľne rozoznáva ďalšie. Dievčina má na sebe zelenkavé sanitárne nohavice, je bosá, z chladnej podlahy dvíha chodidlá. Napriek tomu sa nesťažuje.

Agent nevie ani len to, ako sa volá.

Nepozná mená väčšiny dievčat, ktoré zachránili, ani mená tých, ktorým už nedokázali pomôcť, lebo prišli neskoro. Veľmi neskoro! Túto mladú ženu počul hovoriť len s dievčatami, no ani vtedy nepadli žiadne mená; agenti sa nedozvedeli nič. Situácia teda nie je najlepšia. „Buď zomriete, alebo prežijete. Teraz však len pekne počkajte na lekárov a nechajte ich robiť, čo treba.“ Táto veta neznela veľmi povzbudzujúco, no zdá sa, že presne tak sa k tomu ostatné dievčatá postavili.

Mladá žena sa zrazu vystrie, pomaly natiahne ruky ponad hlavu, až kým sa jej neohne chrbát. Pôsobí ako tetiva. Mikrofóny zachytia bolestivé zapraskanie stavcov. Nato pokrúti hlavou a klesne späť na stôl – lícom sa opiera o kovový povrch, položí si naň aj dlane. Díva sa opačným smerom od agenta, nie ku sklu, hoci zaiste vie, že tam je a že možno nie je sám. Jej poloha mu však umožní všimnúť si ešte niečo, niečo zaujímavé: línie.

V nemocnici získal ich fotografiu; teraz vidí len obrysy tých nádherných farieb, všimne si, ako sa jej vynímajú vzadu na pleci. Zvyšok kresby sa dá už ťažšie rozoznať, no jej tielko je tenučké, takže cezeň predsa len čo-to zazrie. Vytiahne fotografiu z vrecka, zdvihne ju hore tak, že je za ňou sklo a za ním tá dievčina; díva sa na lesklý papier i na skutočný obrazec, ktorý jej vidieť na chrbte. Možno by tomu neprikladal až taký význam, no podobnú kresbu majú na sebe všetky dievčatá. Všetky okrem jedného. Rôzne farby, rôzne vzory, no v princípe to isté.

„Pane, myslíte si, že im to urobil ten chlap?“ pýta sa jeden z technikov, sledujúc dievčinu na obrazovke. Kamera ju zachytáva z opačnej strany výsluchovej miestnosti, ukazuje zväčšeninu jej tváre; má privreté oči, dýcha pomaly, zhlboka.

„To musíme zistiť.“ Nerád vyslovuje domnienky, najmä ak toho ešte veľa nevedia. V jeho kariére ide o ojedinelý prípad – skutočnosť je oveľa horšia než predstava. Victor je zvyknutý pripraviť sa na najhoršie. Ak zmizne dieťa, pracuje na stodesať percent, aj keď si myslí, že to úbožiatko napokon nenájde živé. Nádej v sebe možno živí, to áno, no zázraky nečaká. Videl už telíčka také drobné, že ani neveril, ako môže jestvovať taká malá truhlička; videl deti, ktoré znásilnili, ešte skôr než sa naučili rozprávať, dokázali rozmýšľať. Tento prípad je však taký ohromujúci, že stráca pôdu pod nohami.

Nevie dokonca ani to, koľko má tá dievčina rokov. Podľa odhadu lekárov šestnásť až dvadsaťdva. To mu však veľmi nepomôže. Keby mala šestnásť, asi by ju mal zastupovať niekto zo sociálky. Ľudia od nich sa však už do nemocnice aj tak nahrnuli a všetko sťažili. Áno, disponujú neoceniteľnými a prepotrebnými službami, no napriek tomu mu momentálne stoja v ceste! Snaží sa pripomenúť si svoje dcéry – čo by ony robili, keby ich niekto uväznil ako túto dievčinu. Napokon však usúdi, že ani jedna z nich by sa nesprávala takto uzavreto a sebestačne. Znamená to vari, že táto mladá žena je staršia než jeho dcéry? Alebo prežila toho toľko, že už pôsobí apaticky?

„Dostali sme správy od Eddisona alebo Ramirezovej?“ Victor sa pýta technikov, nespúšťajúc z dievčiny oči.

„Eddison je už na ceste; Ramirezová je ešte v nemocnici s rodičmi najmladšieho dievčaťa,“ hlási mu jedna zo žien. Yvonne sa na dievčinu v miestnosti nedíva, dokonca ani na obrazovku. Doma má bábätko, dievčatko. Victor zvažuje, či by ju nemal z prípadu odvolať – veď sa práve vrátila z materskej! –, no potom usúdi, že ak na to nebude mať žalúdok, sama mu to navrhne.

„Vyšetrovanie teda spustila tá najmladšia?“ spýta sa Yvonne.

„Bola nezvestná len niekoľko dní. Zmizla z nákupného centra, bola tam s kamarátkami. Povedali, že vyšla zo skúšobnej kabínky, aby si vzala inú veľkosť, no nikdy sa už nevrátila.“

Takže teraz treba nájsť o jednu nezvestnú menej.

V nemocnici vyfotografovali všetky dievčatá, dokonca i tie, ktoré zomreli cestou alebo hneď po príchode. Potom fotky porovnávali s fotografiami v databáze nezvestných. Kým prídu výsledky, chvíľu to potrvá. Keď sa agenti či lekári spýtali dievčat, ktoré na tom neboli až tak zle, ako sa volajú, všetky sa obrátili na dievčinu, ktorá je teraz vo výsluchovej miestnosti – zjavne na svoju vodkyňu – a väčšina z nich potom nič nepovedala. Zdalo sa, že zopár sa nad otázkou aj zamyslelo, no napokon sa rozplakali. Len tým vyplašili sestričky; tie sa potom rozbehli po lekárov.

No dievčina vo výsluchovej miestnosti takto nereagovala. Keď sa jej spýtali na meno, jednoducho sa odvrátila. Skutočne sa zdá, že nemá záujem, aby zistili jej pravú identitu.

Preto niektorí polemizujú o tom, či vôbec ide o obeť.

Victor povzdychne, dopije kávu do poslednej kvapky, skrčí pohárik a hodí ho do koša na odpadky pri dverách. Radšej by počkal na Ramirezovú; prítomnosť ďalšej ženy v takýchto prípadoch vždy pomôže. Lenže – môže si na ňu dovoliť čakať? Nedá sa odhadnúť, ako dlho bude s rodičmi toho dievčaťa v nemocnici, alebo či sa do nemocnice neprihrnú aj ďalší rodičia. Teda v prípade, ak sa fotografie zjavia v médiách. Ak sa teda mediám vôbec poskytnú, poopraví vlastnú myšlienku. Toto vskutku nenávidí. Nenávidí zverejňovanie fotiek obetí na televíznej obrazovke a v novinách, pretože tak sa im nikdy nepodarí zabudnúť na to, čo sa im stalo! Mohli by počkať aspoň dovtedy, kým sa o nezvestných nedozvedia viac.

Dvere za ním sa otvoria a následne silno pribuchnú. Miestnosť je zvukotesná, no sklo troška zarinčí. Dievčina si bleskovo sadne a zúženými očami naň pozrie. A, domyslíme si, aj na tých, o ktorých vie, že sú za ním.

Victor sa neobráti. Nik predsa netrieska dverami tak ako Brandon Eddison. „Niečo nové?“ spýta sa ho.

„Porovnali zopár relatívne čerstvých správ. Rodičia sú už na ceste. Zatiaľ ide len o Východné pobrežie.“

Victor zloží fotografiu zo skla a vloží si ju späť do saka. „A naša dievčina? Nič nové?“

„Keď ju sem priviezli, niektoré dievčatá ju oslovovali Maya. Ale bez priezviska.“

„Môže to byť jej skutočné meno?“

Eddison zafuní. „Pochybujem,“ odvetí, pasujúc sa so zipsom bundy. Pod ňou má tričko futbalového tímu Redskins. Keď jednotka rýchleho nasadenia našla obete, ktoré ešte žili, privolali Victorov tím, aj keď nemali práve službu. Keďže Victor pozná Eddisonov vkus, je nesmierne vďačný, že dnes nemá na tričku nahé ženy! „Hlavný dom práve prečesáva jeden z tímov – či tam ten bastard nenechal niečo osobné.“

„Obaja sa nepochybne zhodneme na tom, že si z tých dievčat ponechal niečo veľmi osobné.“

Keďže Eddison neprotestuje, pravdepodobne si spomenul na hrôzy, čo v tom dome videl. „A prečo si priviedol práve túto?“ pýta sa Victora. „Ramirezová vraví, že je tam pár dievčat, čo nemajú až také vážne zranenia. Skôr sú vystrašené. Možno z nich niečo dostaneme. Táto však vyzerá ako tvrdý oriešok.“

„Ostatné na ňu zbožne hľadia, a ja chcem vedieť prečo. Mali by sa predsa zúfalo snažiť dostať domov, nie? Prečo potom pri každej otázke, ktorú dostanú, pozrú práve na túto dievčinu a napokon nič nepovedia?“

„Myslíš, že by v tom mohla mať prsty?“

„Presne to chcem zistiť.“ Victor zdvihne z pultu fľašu vody a zhlboka sa nadýchne. „No dobre. Poďme sa teda s ňou pozhovárať, poďme sa pozhovárať s Mayou.“

Keď vojdú do výsluchovej miestnosti, dievčina sa opiera o stoličku, prsty má ofačované gázou, prepletené, položené na bruchu. Victor očakával obrannejší postoj. Zo zachmúreného výrazu svojho kolegu je zrejmé, že aj jeho to zaskočilo. Dievčina si ich premeria, spracováva detaily, v mysli si o nich nepochybne utvára obraz. Jej tvár však neprezrádza nič, celkom nič.

„Ďakujem, že ste s nami šli,“ pozdraví ju Victor, bagatelizujúc skutočnosť, že jej vlastne nedali na výber. „Toto je špeciálny agent Brandon Eddison. Ja sa volám Victor Hanoverian a som hlavný špeciálny agent, ktorý má tento prípad na starosti.“

Na okamih jej mykne kútikom úst, no nedá sa to nazvať úsmevom. „Hlavný špeciálny agent Victor Hanoverian,“ zopakuje chrapľavým hlasom, aký mávajú fajčiari. „Dosť ťažko sa to vyslovuje.“

„Dali by ste prednosť Victorovi?“

„Nedala by som prednosť ničomu, ale vďaka.“

Victor odkrúti zátku a podá jej fľašu vody. Zároveň to využije a odkloní sa od pôvodnej stratégie. Usúdi, že nie je traumatizovaná a už vôbec nie plachá. „Zvyčajne sa predstaví aj druhá strana.“

„Nápomocná informácia?“ odvetí Maya. „Akože vy radi pletiete košíky a veľa plávate a Eddisona teší, keď sa môže prejsť ulicami v štekloch a v minisukni?“

Eddison zamrmle a buchne päsťou do stola. „Ako sa voláte?“

„Len žiadne hrubosti…“

Victorovi sa chce usmiať, no zamaskuje to hryznutím do pery. Lenže mu to nepomôže a situácii to neprospeje. A už vôbec nie psychickému rozpoloženiu jeho kolegu! „Povedali by ste nám, prosím, ako sa voláte?“

„Ďakujem, ale nepoviem. Nemyslím totiž, že by ste moje meno mali vedieť.“

„Niektoré z dievčat vám vraveli Maya.“

„Prečo sa ma teda silou-mocou pýtate na meno, keď ho viete?“

Victor začuje, ako sa Eddison prudko nadýchne, no ignoruje to. „Radi by sme sa dozvedeli, kto ste a ako ste sa tu ocitli. Chceli by sme vám pomôcť vrátiť sa domov.“

„A keby som vám povedala, že vašu pomoc nepotrebujem?“

„V tom prípade by som si kládol otázku, prečo už dávno nie ste doma, prečo ste zostávali tam, kde ste boli.“

Na tvári sa jej zjaví čosi ako náznak úsmevu. Mykne obočím, naznačuje súhlas. Je krásna, má zlatistú pokožku a bledohnedé, skoro jantárové oči. No je aj tvrdá. Jej úsmev si treba zaslúžiť. „Myslím, že odpoveď na tú otázku obaja poznáme. Lenže už tam nie som, však? A odtiaľto sa domov viem dostať.“

„No a kde to je? Kde je váš domov?“

„Neviem, či tam stále je.“

„Toto nie je hra!“ zasyčí Eddison.

Dievčina sa naňho ostro pozrie, trocha pohrdlivo. „Nie, pravdaže nie. Mŕtvi ľudia, zničené životy… Okrem toho som si istá, že vám vôbec nehralo do karát, keď vás vyrušili a museli ste prerušiť sledovanie futbalového zápasu.“

Eddison sa začervená a zips na bunde, pod ktorou má košeľu fanúšika, si potiahne vyššie.

„Nevyzeráte veľmi nervózna,“ poznamená Victor.

Dievčina pokrčí plecami a chlipne si vody, v obviazaných rukách drží fľašu veľmi opatrne. „A mala by som byť?“

„Pri rozhovore s FBI väčšina ľudí je.“

„Nie je to až taký rozdiel, ako hovoriť s…“ No v tom si zahryzne do popraskanej spodnej pery a pri pohľade na kvapky krvi, čo jej presiaknu cez dopukanú kožu, zvraští tvár a hlavu zakloní dozadu. Potom sa znova napije.

„Hovoriť s…?“ Victor ju jemne nabáda k odpovedi.

„No s ním,“ odvetí, „so Záhradníkom.“

„Ten chlap, ktorý vás držal proti vašej vôli – hovorili ste s jeho záhradníkom?“

Dievčina pokrúti hlavou. „Nie. On je ten Záhradník.“

Aby ste mi rozumeli, to meno som mu nedala zo strachu alebo preto, že by som k nemu cítila prehnanú úctu. A už vôbec nie pre pomýlený vlastnícky komplex! Vôbec som mu ho nedala. Presne tak ako všetko ostatné na tom mieste, aj to meno bolo vymyslené, vykonštruované na základe našej vlastnej nevedomosti. Každá neznáma sa nahradila nejakým výmyslom, a čo sa nevykonštruovalo, to napokon ani vlastne nezavážilo. Povedala by som, že šlo o akúsi formu pragmatizmu. Prívetiví ľudia s veľkým srdcom, ktorí zúfalo bažia po odobrení svojich činov inými, sa stanú obeťou štokholmského syndrómu, zatiaľ čo my ostatní sa riadime pragmatizmom. Keďže som to i ono zaznamenala u iných, hlásim sa k pragmatizmu.

To meno som začula prvý deň, čo som sa ocitla v Záhrade.

Keď som sa prebrala z bezvedomia, príšerne ma bolela hlava. Bolo to stokrát horšie než po opici; nikdy som nič podobné nezažila! Zo začiatku som nemohla ani len otvoriť oči. Pri každom nádychu ma strašne bodlo v hlave, o pohybe nevraviac. Musela som vykríknuť, pretože som na čele i očiach odrazu pocítila chladnú vlhkú handričku. Potom mi nejaký hlas oznámil, že je to len voda.

Nevedela som, čo ma vystrašilo viac: či skutočnosť, že sa tá osoba s týmto zrejme často stretávala, či to, že ide o ženu.

Ani jeden z dvojice, ktorá ma uniesla, nebol žena, toľko som vedela.

Vzadu na pleciach som pocítila rameno, jemne ma vyrovnalo. Potom mi jej ruka o pery pritisla pohár. „Je to len voda, naozaj,“ zopakovala.

A tak som sa napila. Vlastne bolo jedno, či ide „len o vodu“ alebo o niečo iné.

„Dokážeš prehltnúť tabletky?“ spýtal sa ten hlas.

„Áno,“ šepla som; dokonca i ten nepatrný zvuk mi spôsobil nevýslovnú bolesť, akoby mi niekto vrazil do hlavy klinec.

„Otvor teda ústa.“ Keď som to urobila, žena mi na jazyk položila dve ploské pilulky a znova mi k perám priložila pohár s vodou. Poslušne som ich prehltla. Keď ma potom jemne uložila späť na chladivú plachtu a pevný matrac, snažila som sa pilulky nevyvrátiť. Nato žena dlho mlčala. Ozvala sa až vtedy, keď mi za viečkami prestali tancovať farebné svetlá a dokázala som sa trochu pohnúť. Potom mi sňala handričku, ktorou som mala zakrytú tvár, a pred svetlom hore mi tienila oči, až kým som neprestala žmurkať.

„Takže – nerobíš to prvý raz,“ zachraptila som.

Podala mi pohár vody.

Aj keď bola na stolčeku vedľa postele zohnutá, nebolo ťažké uhádnuť, že je vysoká. Vysoká a pevná, s dlhými nohami a vypracovanými svalmi. Ako Amazonka. Alebo vlastne ako levica – keď sa prikrčila, vyzerala, akoby nemala kosti. Presne tak, ako pôsobia mačky. Žltohnedo zlatisté vlasy mala hore na hlave zviazané do akéhosi trendy chvosta, vyzeral však čudne. Jej tvár mala jasné, nápadné črty, oči boli hlboké, hnedé, so zlatými škvrnkami. Mala na sebe hodvábne čierne šaty, ktoré sa zaväzovali až vysoko pod krkom.

Môj úprimný obdiv prijala s niečím, čo by sa dalo nazvať úľava. Asi to takto bolo lepšie, lepšie ako hystericky jačať; také reakcie už predtým pravdepodobne okúsila.

„Hovoria mi Lyonette,“ povedala, keď som si ju už poprezerala, a zadívala sa na pohár vody. „Ani sa nenamáhaj povedať mi, ako sa voláš. Aj tak ťa tak nebudem môcť volať. Najlepšie bude, ak na svoje meno zabudneš.“

„Kde sme?“

„V Záhrade.“

„V Záhrade?“

Pokrčila plecami. Ešte aj to pôsobilo takmer étericky, pôvabne a ladne. „Na mene nezáleží. Chceš si to tu poprezerať?“

„Predpokladám, že nepoznáš skratku, ktorou by som sa odtiaľto dostala von, však?“

Len sa na mňa zahľadela.

Dobre teda. A tak som si prehupla nohy cez hranu postele, zaprela sa o matrac a – bože, až vtedy som si uvedomila, že som, ako ma boh stvoril! „Kde mám šaty?“

„Tu,“ odvetila a podala mi čosi čierne z hodvábu. Vykľuli sa z toho priliehavé šaty po kolená až celkom ku krku, no s hlbokým výstrihom na chrbte, s neskutočne hlbokým výstrihom… Keby som mala jamky na zadku, potom by ich určite videla! Pomohla mi zaviazať opasok okolo bokov – pripomínal lano – a jemne ma potisla k dverám.

Miestnosť bola strohá, príliš strohá – nebolo v nej nič okrem postele a malej toalety a umývadla v rohu. V druhom rohu sa zas nachádzalo čosi ako malilinká otvorená sprcha. Steny boli z hrubého skla, namiesto dverí bol len otvor, na každej strane skla som si všimla koľajničky.

Lyonette neušlo, že sa na ne dívam a zamračila sa. „Spúšťajú sa tadiaľ nepriehľadné steny. To aby sme sa zdržiavali vo svojich izbách a neboli na očiach,“ vysvetlila.

„Často?“

„Občas.“

Cez otvor v stene, nazvime to dverami, sa napravo vchádzalo do úzkej chodby. Naľavo chodba pokračovala len kúsok, potom nasledoval ďalší roh. Takmer hneď oproti otvoru – dverám bol ďalší vstup s ďalšími koľajničkami. Viedol do jaskyne, vlhkej a studenej. Celkom vzadu som zbadala otvorenú klenbu, spopod ktorej vial vetrík. Osviežil tmavý kamenný priestor a prepustil trocha svetla. To sa odrazilo vo vodopáde, ktorý sa penil a žblnkotal vonku pred jaskyňou. Lyonette ma spoza vodnej clony vyviedla do záhrady. Bola neskutočne nádherná, pohľad na ňu ma takmer zabolel. Medzi množstvom bujných listov a stromov kvitli úžasné kvety všakovakých farieb, pomedzi ne poletovali mračná motýľov. Nad nami bol umelý útes, na ňom plno zelene a stromov, ich koruny sa celkom hore dotýkali sklenej strechy. Týčila sa rovno nad našimi hlavami, zdala sa veľmi ďaleko. Cez nižšiu zeleň som zbadala vysokánske čierne steny. Boli také vysoké, že nebolo vidieť, čo je za nimi. Ďalej som si všimla malé čistinky obkolesené viničom. Napadlo mi, že by sa z nich mohlo vchádzať do chodieb, ako je tá, ktorou sme prešli.

Bolo to obrovské átrium, už len jeho veľkosť pôsobila impozantne, až človeku vyrážalo dych, o hýrivých farbách nehovoriac! Vodopád padal do úzkeho potôčika, ten vytváral meandre a vlieval sa do neveľkého jazierka posiateho leknami. Pomedzi zeleň sa prepletali pieskové chodníčky, viedli k ďalším dverám.

Svetlo, ktoré k nám prenikalo cez sklený strop, malo odtieň tmavej levandule, akoby bolo počmárané ružovou a modrou – zvečerievalo sa. Keď ma uniesli, bolo jasné odpoludnie. Teraz sa mi zdalo čudné, že ide o ten istý deň. Pomaly som prešla dookola, snažila som sa to všetko pochopiť, no bolo toho priveľa. Nevidela som ani polovicu všetkého, čo tam bolo, môj mozog nedokázal spracovať ani polovicu toho, čo som videla.

„A ten hnusák?“

Lyonette sa vlastne zasmiala, bol to však ostrý, krátky smiech; akoby sa zľakla, že ju môže niekto začuť. „Hovoríme mu Záhradník,“ odvetila stroho. „Výstižné, však?“

„A toto miesto?“

„Vitaj v Záhrade Motýľov.“

Obrátila som sa k nej, chcela som sa spýtať, čo to znamená, no potom som to zbadala.

Dievčina sa poriadne napije vody, fľašou si prechádza po dlaniach. Keď sa zdá, že nemieni pokračovať, Victor jemne poklepká po stole, aby na seba upozornil.

„Zbadali ste to? Čo ste zbadali?“ nabáda ju, aby im to hneď vysvetlila.

Ona však mlčí.

Victor vytiahne z vrecka saka fotku a položí ju na stôl medzi nich.

„Čo ste zbadali?“ zopakuje otázku.

„Pozrite, keď sa ma vypytujete na veci, ktoré už dávno viete, nevyznieva to veľmi dôveryhodne.“ Dievčina však nepôsobí napäto. Znova sa oprie, tak ako predtým.

„Sme FBI; ľudia nás teda zvyčajne vnímajú ako tých dobrých.“

„A čo, vari si Hitler o sebe myslel, že je zlý?“

Eddison sa ihneď posunie celkom na kraj stoličky. „Porovnávate FBI s Hitlerom?“

„Nie, debatujem o perspektíve a morálnej relativite.“

Keď prebrali ten telefonát, Ramirezová sa bez meškania vybrala do nemocnice a Victor prišiel sem, aby koordinoval množstvo informácií, ktoré prichádzali. Eddisonovi teda zostala návšteva toho domu. Pokiaľ ide o šokujúce prípady, Eddison ich vždy rieši s horúcou hlavou. Keď si to Victor uvedomí, znova prejde očami na dievčinu na druhej strane stola. „Bolelo to?“

„Veľmi,“ odvetí ona a prstami prejde po líniách na fotografii.

„Lekári tvrdia, že to tam máte už niekoľko rokov?“

„Hovoríte to ako otázku.“

„Oznamovacia veta, ktorú treba potvrdiť,“ objasní Victor a tentoraz sa už usmeje.

Eddison sa naňho zamračí.

„V nemocniciach sa toho veľa urobí i narozpráva, no nepovedala by som, že sú celkom nekompetentné.“

„A to má zas čo znamenať?“ zasyčí Eddison.

„Áno, mám to už niekoľko rokov.“

Victor vie, ako to funguje; má predsa toľko skúseností! Nazbieral ich, keď sa svojich dcér vypytoval na hodnotenia učiteľov, na výsledky skúšok, na frajerov. Minútu či dve nechá ticho dominovať, sleduje, ako dievčina tú fotku opatrne obracia. Keby mal k dispozícii väčší tím, a teda aj psychiatrov, tí by mu o jej správaní iste čo-to povedali. „Koho na to mal?“ pýta sa Victor.

„Toho, komu bezhranične dôveroval.“

„Muž so všestranným nadaním,“ utrúsi Victor.

„Vic–“ začne Eddison, no hneď stíchne.

Victor nespúšťa z dievčiny oči, kopne do nohy stoličky, na ktorej sedí jeho kolega, a ten sa trochu zatrasie. Odmenou mu je nepatrný náznak úsmevu. Nie úsmev ako taký, nie zreteľný náznak, no niečo tam je.

Dievčina zaškúli cez okraje gázy, ktorou má obviazané prsty – pripomína to skôr celé rukavice než rukavice bez prstov. „Ihly narobia veľa hluku, však? Ak teda nemáte na výber. Lenže vy máte na výber, jestvuje istá alternatíva.“

„Smrť?“ háda Victor.

„Ešte horšie.“

„Ešte horšie ako smrť?“

Eddison zbledne a dievčaťu to neunikne. Nevysmeje sa mu však, len vážne prikývne. „On vie, o čo ide. Lenže vy, vy ste tam neboli, však? Prečítať si o tom je celkom iné, ako vidieť to na vlastné oči.“

„Maya, čo môže byť ešte horšie ako smrť?“

Dievčina strčí necht pod jednu z čerstvých chrást na ukazováku a zoškrabne ju. Na gáze sa zjavia červené bodky. „Čudovali by ste sa veru, ako ľahko sa dá zohnať všetko, čo treba na tetovanie.“

Počas prvého týždňa mi vždy niečo prepašovali do večere, aby som bola poddajná. Cez deň mi robila spoločnosť Lyonette. Ostatné dievčatá – a nebolo ich zrejme málo – sa so mnou nestretávali. Keď som jej to pri obede spomenula, odvetila, že tak to obyčajne chodí.

„Nariekanie totiž vyvoláva v ľuďoch stres,“ utrúsila s ústami plnými šalátu. Nech by som už o tom záhadnom Záhradníkovi povedala to či ono, strava tam bola vynikajúca! „Väčšina z nás sa tomu preto radšej vyhne, stretne sa s novou až vtedy, keď vieme, ako si zvyká.“

„Okrem teba, Lyonette.“

„Niekto to musí robiť. Ak sa inak nedá, viem sa so slzami vysporiadať.“

„Potom mi musíš byť veľmi vďačná, že som ťa ich ušetrila.“

„Keď sme už pri tom…“ Lyonette napichla na vidličku kúsok grilovaného kurčaťa a pokrútila ňou. „Plakala si vôbec?“

„A malo by to zmysel?“

„Či si plakala alebo nie, nezmení to nič na tom, ako sa budem k tebe správať.“

„Daj mi vedieť, ako sa mám správať, a ja to urobím.“

Zaškerila sa na mňa, videla som jej všetky zuby. „Správaj sa, ako uznáš za vhodné, no naňho nič neskúšaj.“

„Prečo chce, aby som v noci spala?“

„Preventívne opatrenia. Koniec koncov, len kúsok odtiaľto je útes.“

A tak som dumala, koľko dievčat už z neho skočilo, kým nezaviedol preventívne opatrenia. Snažila som sa odhadnúť, aké vysoké je to umelé monštrum. Sedem a pol, možno až deväť metrov? Stačí to, aby sa niekto po dopade na zem zabil?

Keď lieky prestali účinkovať, zvykla som si prebúdzať sa v tej prázdnej izbe; Lyonette vždy sedela na stolčeku vedľa postele, na ktorej som ležala. Lenže koncom prvého týždňa som sa zobudila na bruchu. Ležala som na lavici s tvrdým matracom, vzduchom sa šíril silný dezinfekčný zápach. Bola som v inej izbe, väčšej, namiesto sklených stien tu boli steny z kovu.

A bol v nej ešte niekto.

Najskôr som dobre nevidela, lebo som mala od spánku spôsobenom liekmi zalepené oči, no cítila som, že tam niekto je. Pokúšala som sa dýchať rovnomerne, potichu, naťahovala som uši. Potom však na moje nahé lýtko dopadla čiasi ruka. „Viem, že si hore,“ začula som.

Bol to mužský hlas, ani nie hlboký, ani nie vysoký, no celkom určite šlo o niekoho so stredoatlantickým prízvukom. Bol to príjemný hlas. Niečia ruka mi prešla hore po nohe, potom po zadku, zastala vzadu na drieku. Aj keď bolo v izbe teplo, pri dotyku tej ruky mi naskočila husia koža.

„Bol by som radšej, keby si sa nehýbala, inak to obaja oľutujeme.“ Keď som skúšala obrátiť hlavu k tomu hlasu, ruka sa presunula na môj zátylok a zamedzila mi v pohybe. „Bol by som radšej, keby som ťa na tento akt nemusel zviazať; ničí to totiž línie mojej práce. Ak si však myslíš, že sa nedokážeš nepohnúť, dám ti niečo, čo ti v pohybe zabráni. Opakujem však – radšej by som to robil bez toho. Vydržíš bez pohybu?“

„O čo ide?“ spýtala som sa takmer šeptom.

Do ruky mi strčil kus lesklého jemného papiera.

Pokúšala som sa otvoriť oči, no po práškoch na spanie ich mám ráno vždy hrozne zlepené. „Ak nezačneš hneď, smiem si, prosím, sadnúť?“

Rukou ma pohladkal po vlasoch, nechtami mi zľahla prešiel po hlave. „Smieš,“ povedal. V jeho hlase som začula prekvapenie. Napriek tomu mi pomohol sadnúť si. Popretierala som si oči, zbavila sa drobných kryštálikov, čo sa v nich vytvorili, a pozrela dolu na obrázok. Cítila som, ako ma rukou neprestajne hladká po vlasoch. Pomyslela som si na Lyonette i na ostatné dievčatá, ktoré som zatiaľ spozorovala len z diaľky. Nedá sa povedať, že som bola prekvapená.

Vystrašená a nervózna, to áno, ale prekvapená nie.

Stál za mnou, okolo neho sa vznášala vôňa korenistej kolínskej. Nie vyzývavej, no asi drahej. Predo mnou bolo všetko, čo treba na tetovanie; atramenty ležali na tácke na stojane. „Dnes neurobíme celý dizajn,“ oznámil.

„Prečo to robíš?“

„Pretože žiadna záhrada nemôže zostať bez motýľov.“

„Nemohli by sme sa zhovárať bez metafor?“

Zasmial sa, bol to plný, prirodzený smiech. Tento muž sa veľmi rád smial a zrejme nenachádzal dosť príležitostí na to, aby sa mohol schuti zasmiať. Vždy vyzeral nadšený, keď sa mu naskytla príležitosť. Veci sa učíte postupne, a toto bolo jedno z najdôležitejších zistení, na aké som v súvislosti s ním prišla. Chcel v živote nájsť viacej radosti, ako skutočne nachádzal. „Vôbec ma neprekvapuje, že sa mojej Lyonette páčiš. Podobne ako ona, aj ty máš silného ducha.“

Na to som odpoveď nemala, nedokázala som povedať nič zmysluplné.

Opatrne sa mi prstami ponáral do vlasov, krútil ich, ťahal na plecia. Potom zdvihol kefu. Česal ma, až kým som ich nemala celkom hladučké, dokonca pokračoval aj potom. Myslím, že aj toto mu robilo nevýslovný pôžitok. Česanie vyvoláva jednoducho radosť. Ide o to, že vám to ten druhý dovolí. Napokon mi vlasy stiahol do chvosta, zviazal obyčajnou gumičkou a vypol do ťažkého drdola. Ten zaistil ozdobnou textíliou a sponkami s gumenými guľôčkami na konci.

„A teraz si, prosím, znova ľahni na brucho.“

Poslúchla som. Keď odo mňa odstúpil, zazrela som vyžehlené kaki nohavice a košeľu na gombíky. Potom mi obrátil hlavu tak, aby som sa naňho nedívala. Lícom som sa opierala o kožu, ramená a ruky mi ležali voľne pri tele. Nemôžem povedať, že by som sa cítila pohodlne, no dalo sa to vydržať. Keď som dokázala ležať bez pohnutia, jemne ma ťapol po zadku. „Uvoľni sa,“ prikázal mi. „Ak budeš napätá, bude ťa to viac bolieť a dlhšie sa to bude hojiť.“

Zhlboka som sa teda nadýchla, nútila sa uvoľniť. Zatínala som a rozovierala päste, s každým otvorením som si trochu uvoľnila chrbát. Sophia nás naučila, že ak nechceme, aby sa Whitney pravidelne nervovo zrútila a…

„Sophia? Whitney? Ďalšie dievčatá, ktoré tam boli s vami?“ Eddison jej skočí do reči.

„Áno dievčatá. Hoci Sophiu by som skôr nazvala ženou.“ Dievčina si znova chlipne a pozrie, koľko vo fľaši zostalo. „Vlastne aj Whitney. Takže ženy.“

„Ako vyzerajú? Ich mená môžeme porovnať s…“

„Nie sú zo Záhrady.“ Je naozaj ťažko posúdiť, čo sa skrýva v jej pohľade, ktorý hodí na Eddisona – rovnakým dielom sa v ňom mieša ľútosť, pobavenie i výsmech. „Viete, predtým som mala vlastný život. Nezačalo sa to pre mňa v Záhrade. Aspoň nie v tej Záhrade.“

Victor obráti fotku, snaží sa zistiť, koľko musí čosi takéto trvať. Čosi také monumentálne, také detailné!

„Neurobil to všetko naraz,“ vraví dievčina a sleduje ho, ako si prezerá vzor. „Začal hrubými líniami, náčrtkom. Potom sa k tomu nasledujúce dva týždne vracal, dorábal farby, venoval sa detailom. Keď skončil, bol zo mňa ďalší Motýľ v Záhrade. Bol ako Boh vytvárajúci si vlastný malý svet.“

„Porozprávajte nám o Sophii a o Whitney,“ vraví Victor, nemá problém s tým, že na chvíľu prestanú hovoriť o tetovaní. Má pocit, že vie, čo sa stalo po dokončení vzoru a je ochotný si priznať, že má z toho strach. Takže to celkom rád odloží.

„Bývala som s nimi.“

Eddison vytiahne z vrecka zápisník značky Moleskine. „Kde?“

„V našom byte.“

„Musíte…“

Victor mu však skočí do reči. „Porozprávajte nám o tom byte.“

„Victor,“ protestuje Eddison. „Veď nám vlastne nedáva žiadne informácie!“

„Niečo nám povie,“ odvetí Victor. „Keď bude na to pripravená.“

Dievčina ich v tichosti sleduje, fľašu s vodou si premiestňuje z ruky do ruky, akoby bola hokejovým pukom.

„Porozprávajte nám o tom byte,“ zopakuje Victor.

Bývalo nás tam osem, všetky sme pracovali v istej reštaurácii. Šlo o obrovský podkrovný byt, tvoril ho jeden priestor, postele a truhlice boli zoradené ako v barakoch. Na jednej strane každej postele stáli vešiaky na šaty, na druhej strane a dolu pri posteli zase tyčky na závesy. Nemali sme úplné súkromie, ale dalo sa to vydržať. Za normálnych okolností by ste platili nehorázne nájomné, lenže šlo o príšernú štvrť a bývalo nás tam veľmi veľa, takže sme si na nájomné dokázali zarobiť za večer či dva a zvyšok výplaty sme mohli považovať za vreckové.

Niektoré z dievčat k tomu presne takto pristupovali.

Tvorili sme pračudesný koktail – študentky plus pobehlice plus bývalá prostitútka. Niektoré mali rady takúto slobodu len preto, aby si mohli predstavovať, kým všetkým chcú byť. Iné zas preto, aby mali pokoj. Spolu sme chodievali do práce v reštaurácii a bývali, to je všetko.

Ak mám byť úprimná, bol to malý raj.

Ale pravdaže, niekedy sme sa pohádali; škriepky a bitky a občasné malichernosti sa vyskytli, to áno. No zvyčajne ako prišli, tak aj odišli. Vždy sa našlo dievča, ktoré vám bolo ochotné požičať šaty, topánky či knižku. Pracovali sme, poniektoré z nás študovali, no nedostatkom peňazí sme inak netrpeli; celé mesto nám ležalo pri nohách. Ešte aj mne, čo som vyrastala bez výraznejšieho usmerňovania, sa takáto sloboda videla báječná.

V chladničke boli vždy žemle, pijatika, voda vo fľašiach; v skrinkách zas kondómy a acylpyrín. Niekedy ste v chladničke našli zvyšky objednaného jedla. Zakaždým, keď mali prísť ľudia zo sociálky skontrolovať Sophiu, presvedčiť sa, že sa jej stav zlepšuje, zabehli sme nakúpiť do potravín, schovali sme alkohol i kondómy. Zvyčajne sme jedli vonku alebo nám jedlo priviezli. Keďže sme každý večer pracovali s jedlom, vo všeobecnosti sme sa kuchyni v našom byte vyhýbali. Ako keby v nej vyčíňal mor!

A aby som nezabudla, bol tam aj jeden opilec. Nikdy sme s určitosťou nevedeli, či v tom dome naozaj býval, alebo nie, no popoludní sme ho zvyčajne videli popíjať na ulici a potom každú noc skončil na zemi pred naším vchodom. Nie pred dverami toho domu, pred našimi dverami! Iste bol úchylák! Takže keď sa po zotmení vrátil – čo bolo skoro každú noc –, vybehli sme po schodoch až na strechu a potom zišli po požiarnom schodisku o poschodie nižšie a vliezli dnu cez okná. Náš domáci nám dal vyrobiť zvláštnu zámku na dvere. Všetko preto, že Sophia toho opitého úchyláka ľutovala a aj sa zaňho hanbila. V každom prípade ho nechcela udať policajtom. Vzhľadom na jej rozpoloženie – bývalá prostitútka a narkomanka, ktorá sa snaží prestať, aby jej vrátili deti – sme to aj my ostatné nechali tak.

Tieto dievčatá sa stali mojimi prvými priateľkami. Asi som typy ako ony už stretla, lenže to bolo iné. Nemala som problém strániť sa ľudí a zväčša som to aj robila. Lenže s týmito dievčatami som pracovala i bývala, takže to bolo… iné.

Bola tu Sophia, ktorá robila každej z nás náhradnú mamu a ktorej, keď som ju stretla, sa už tristo šesťdesiatpäť dní darilo nebrať drogy. Po dvoch rokoch márnych pokusov! Mala dve prenádherné dcérky, ktoré zatiaľ žili spolu v náhradnej pestúnskej rodine. Ba čo viac, pestúni plne podporovali Sophiu v jej snahe získať dievčatká späť. V podstate jej dovolili vídať sa s nimi, kedy sa jej zachcelo. Keď to s ňou začalo ísť dolu z kopca, pretože zas dostala chuť niečo si dať, jedna z nás ju naložila do taxíka a zaviezla za dievčatkami, aby si pripomenula, pre koho na sebe tak ťažko pracuje.

No a potom tam bola Hope a jej malý slepý nástroj, Jessica. Hope dostávala nápady, bola energická, plná entuziazmu, no a Jessica súhlasila so všetkým, čo Hope povedala či urobila. Hope naplnila byt smiechom a sexom a ak Jessica použila sex na to, aby mala o sebe samej lepšiu mienku, nuž potom jej Hope aspoň ukázala, ako sa dá poriadne si užiť. Keď som sa k nim nasťahovala, boli to vlastne decká – šestnástka a sedemnástka.

Aj Amber mala síce len sedemnásť, no na rozdiel od tých dvoch si dokázala veci plánovať. Nechala sa prehlásiť za emancipovanú mladistvú, aby sa dostala zo systému náhradných pestúnskych rodín, urobila si skúšky zo všeobecného vzdelania a začala študovať na miestnej strednej škole, aby získala potrebnú kvalifikáciu v humanitnom smere a mohla pokračovať ďalej, vybrať si nejakú špecializáciu. Tiež sme tam mali Kathryn, o pár rokov staršiu, ktorá nám nikdy ani slovkom nespomenula, ako žila predtým. Nehovorila vlastne o ničom. Niekedy sme ju dokázali presvedčiť, aby sa k nám v niečom pripojila, no sama nikdy nič nepodnikla. Keby nás osem niekto postavil k stene a spýtal sa, ktorá z nás pred niečím či niekým uteká, vždy by niekto namieril prst na Kathryn. Nikdy sme sa jej však na to nespýtali. Jedným zo základných pravidiel v byte bolo, že sme jedna druhú nenútili hovoriť o vlastnej minulosti. Všetky sme totiž mali dačo na rováši.

Whitney som už spomenula, a to v súvislosti s pravidelnými nervovými zrúteniami. Študovala na vysokej psychológiu, no bola hrozne nervózna. A citlivka! Nie síce v negatívnom zmysle slova, skôr čosi ako „nezvládam stres“. V prestávkach medzi semestrami bola super. Počas študijných týždňov sme sa s dievčatami striedali a pomáhali jej trocha sa upokojiť. Aj Noémie bola študentka. Lenže to, čo študovala, bolo tou najnepotrebnejšou vecou na svete! Fakt by som povedala, že šla na výšku len preto, lebo dostala štipendium. A že jej vysokoškolský diplom z angličtiny poskytne výhovorku, aby mohla veľa čítať. Našťastie nám hojne a bez problémov požičiavala knihy.

Bola to práve ona, ktorá mi druhý týždeň v reštaurácii spomenula ten byt. Bola som vtedy v City tretí týždeň, ešte som bývala v hosteli, každý deň som si brala so sebou do práce všetko, čo som mala. Práve sme boli v malilinkej miestnosti pre zamestnancov, kde sme sa zvykli prezliekať z uniforiem. Tú svoju som si nechávala v reštaurácii – pre prípad, že by mi niekto potiahol veci, kým spím. Tak aspoň budem môcť ďalej chodiť do práce! Každá z nás sa tam prezliekala. Naša uniforma – dlhé šaty a vysoké podpätky – totiž nebola vhodná na cestu domov.

„Takže… dá sa ti teda veriť, áno?“ spýtala sa ma Noémie bez okolkov. „Čiže – neokrádaš pomocníkov v reštaurácii, ani hostesky, ani nikomu nič nešlohneš z miestnosti pre zamestnancov a k drogám ani nepáchneš…?“

„Kam mieriš?“ Natiahla som si podprsenku, vzadu ju zapla a ponaprávala, aby mi dobre sedela. Život v hosteli vás naučí veľmi sa neokúňať. A to ešte utuží tá malilinká miestnosť pre zamestnancov a počet žien, čo tu robia, a musia sa tam prezliecť.

„Rebekah povedala, že si vlastne prišla z ulice. Vieš, že niektoré z nás bývame spolu, však? Nuž teda, máme ešte voľnú posteľ.“

„To je pravda, nežartuje!“ zvolala Whitney, uvoľňujúc si hrdzavozlaté vlasy zo zapleteného drdola. „Máme posteľ.“

„A aj truhlicu na veci,“ zachichotala sa Hope.

„Už sme o tom raz hovorili. Rozmýšľame, či by si sa nechcela k nám nasťahovať. Nájomné je za tri stovky mesačne vrátane plynu a elektriny a všetkého ostatného.“

Nebola som v City až tak dlho, no toľko som vedela, že je to celkom nemožné. „Tri stovky? Čo sa dá prenajať za tri stovky?“

„Celkové nájomné je dvetisíc,“ vysvetlila Sophia. „Tri stovky sú podiel na nájomnom. Zvyšok je na účty za teplo, svetlo a tak.“

To sa mi už pozdávalo viac. Teda okrem toho, že… „No a – koľko vás tam býva?“

„Bola by si ôsma.“

Čo vlastne nebude až také odlišné od bývania v hosteli. „Môžem s vami zostať túto noc, aby som videla, aké to je, a rozhodnúť sa zajtra?“

„Jasné!“ Hope mi podala džínsovú sukňu, ktorá mi len tak-tak zakryla nohavičky.

„To nie je moja sukňa,“ povedala som jej.

„Viem, no myslím, že v nej budeš na zjedenie!“ Aj tak už mala jednu nohu v mojich nadrozmerných menčestrákoch a tak namiesto toho, aby som sa hádala, som vkĺzla do jej sukne a povedala si, že sa nesmiem priveľmi predkláňať. Hope bola samá oblinka, možno až príliš kyprá, takže som si mohla sukňu potiahnuť nižšie, až na boky, a tak jej trocha pridať na dĺžke.

Keď majiteľ reštaurácie videl, že odchádzam spolu s dievčatami, rozžiarili sa mu oči. „Takže teraz bývaš s nimi, áno? Čo znamená, že si v bezpečí, je tak?“

„Zákazníci už odišli, Guilian.“

Potľapkal ma po pleci, tentoraz sa vzdal talianskeho prízvuku. „Sú to dobré dievčatá. Som rád, že budeš bývať s nimi.“

Jeho názor mi veľmi pomohol pri rozhodovaní, dokonca ešte predtým, než som ten byt videla. Keď som Guiliana uzrela prvý raz, pôsobil na mňa ako prísny, no férový chlapík. A ukázalo sa, že som sa nemýlila – veď ponúkol skúšobný týždeň dievčaťu, ktoré si nosí veci vo vaku a na pracovný pohovor príde s kufrom! Predstieral, že je Talian, pretože si vraj potom zákazníci myslia, že jedlo je lepšie.

Lenže bol to vysokánsky zavalitý ryšavec s rednúcimi vlasmi a fúzmi, ktoré mu celkom zhltli hornú peru a teraz sa chystali aj na zvyšok tváre. Veril, že je lepšie utvoriť si o človeku mienku nie podľa slov, lež činov, a podľa toho ľudí aj hodnotil. Na konci môjho prvého týždňa v reštaurácii mi jednoducho podal rozpis šícht na ďalší týždeň. Atramentom napísané som tam zbadala aj moje meno!

Keď sme odchádzali, boli tri ráno. Naučila som sa naspamäť názvy ulíc i odchody vlakov. Keď sme sa ocitli v štvrti, v ktorej bývali, nebola som až taká nervózna, aká by som mala byť. Boli sme na nohách celé hodiny, navyše na vysokých podpätkoch. Teraz sme sa museli vyštverať po schodoch až na vrchné podlažie a na strechu, prepliesť sa pomedzi terasový nábytok, zakryté grily, a dokonca aj cez bujnú záhradku v kúte, kde, ako sa zdalo, niekto pestoval marihuanu! Potom sme zas po požiarnych schodíkoch museli zostúpiť o poschodie nižšie. Ocitli sme sa pred množstvom okien. Sophia vsunula do zámky kľúč a Hope mi porozprávala ságu o večne opitom úchylákovi na chodbe, celý čas sa pri tom chichotala.

Aj v hosteli sme mali zopár takých…

Bol to obrovský, otvorený a jasne definovaný priestor so štyrmi posteľami pozdĺž každej bočnej steny, s niekoľkými gaučmi uprostred, jedným vedľa druhého, zoskupenými do štvorca. V kuchyni stál ostrovček, ktorý ju oddeľoval od izby. Boli tam aj dvere do kúpeľne s veľkou otvorenou sprchou s desiatimi hlavicami natočenými rôznymi smermi.

„Nevypytujeme sa veru na ľudí, čo tu žili pred nami,“ povedala opatrne Noémie, ako ma tadiaľ prevádzala. „Je to len sprcha, žiadne orgie.“

„Naozaj?“

„Ale čo! S tými hlavicami si užívame! O to predsa ide!“

Napriek svojmu rozpoloženiu som sa usmiala. S dievčatami bola v práci zábava, v kuchyni vždy vtipkovali, doberali sa, hádzali jedna druhej komplimenty, odventilovávali sa, pokiaľ šlo o otravných zákazníkov, flirtovali s kuchármi a umývačmi riadu. Za posledné dva týždne som sa usmievala viac, než si kedy pamätám. Každé dievča si do truhlice hodilo peňaženku a tašku a viaceré sa prezliekli do pyžama alebo čo už mali na noc, no spať sa ešte nešlo. Whitney si vytiahla skriptá s psychológiou, Amber zas vyrukovala s dvadsiatimi likérovými pohárikmi a naliala do nich tequilu. Načiahla som sa po jeden, no namiesto neho mi Noémie podala pohár bez stopky. Bola v ňom vodka.

„Tequila je na štúdium,“ utrúsila.

A tak som si sadla na jeden z gaučov a sledovala, ako Kathryn kontroluje Amber úlohu; za každú otázku dostala jedného panáka. Ak však Amber otázku zodpovedala nesprávne, musela pohárik vypiť. Ak bola jej odpoveď správna, mohla prikázať niekomu inému, aby ho vypil. Prvého panáka podala mne. Zo všetkých síl som sa snažila nerozkašľať nad zmesou tequily a vodky, ktorá chutila odporne.

Ešte ani na svitaní sme nespali. Noémie, Amber a Whitney sa pobrali do školy, zatiaľ čo my ostatné sme napokon zalomili. Keď sme sa niečo po obede zobudili, podpísala som nájomnú zmluvu a zo sprepitného za posledné dva večery som zaplatila za prvý mesiac. Malina! Viac veru zo mňa bezdomovkyňa nebola!

„Vraveli ste, že šlo o váš tretí týždeň v City, áno?“ pýta sa Victor a prezerá zoznam miest, ktoré mohla mať na mysli. Nemá silný prízvuk. Napovedá to asi toľko, že mohla žiť v tom či onom meste, tej či onej oblasti, že sa jej pôvod podľa tohto skrátka nedá identifikovať. Okrem toho si je takmer istý, že tak rozpráva náročky.

„Áno, tretí týždeň v City.“

„A kde ste žili predtým?“

Dievčina namiesto odpovede dopije vodu. Prázdnu fľašu opatrne položí na roh stola, oprie sa a pomaly si o ramená pošúcha obviazané ruky – hore a dolu, dolu a hore.

Victor vstane, vyzlečie si sako, prejde okolo stola a prehodí jej sako cez plecia. Keď je blízko nej, dievčina očividne stuhne. On si však dá pozor, aby medzi nimi nedošlo k najmenšiemu telesnému kontaktu. Keď sa vráti na miesto, dievčina sa uvoľní a sako si oblečie. Je jej veľké, visí na nej, vytvára záhyby. Napriek tomu si ho nechá a spopod manžiet vystrčí ruky; už pôsobí uvoľnenejšie.

Victor usúdi, že musí ísť o New York City. Mohla žiť v nejakom bytovom dome, ktorý vznikol zmenou funkcie bývalých skladov na obytné priestory. V takých štvrtiach reštaurácie otvárajú veľmi neskoro. Okrem toho spomenula vlaky, nie metro alebo podzemnú dráhu – to už o niečom svedčí, nie? Zapamätá si teda, že sa musí spojiť s kolegami v New Yorku, či oni náhodou nemajú niečo o nej vo svojich záznamoch.

„Študovali ste?“ spýta sa.

„Nie, len som chodila do roboty.“

Vtom niekto poklepká na okno a Eddison vyjde von. Dievčina s istou dávkou uspokojenia sleduje, ako odchádza. Potom prejde pohľadom na Victora, na tvári má neutrálny výraz.

„Prečo ste prišli do City?“ spýta sa jej. „Nezdá sa predsa, že by ste tu niekoho poznali, ani to, že by ste vedeli, čo budete robiť ďalej. Prečo teda?“

„A prečo nie? Bolo to čosi nové, čosi iné.“

„Čosi vzdialené?“

Dievčina zdvihne obočie.

„Ako sa voláte?“ pýta sa Victor.

„Záhradník ma volal Maya.“

„Ale predtým ste neboli Mayou.“

„Viete, občas bolo jednoduchšie na minulosť zabudnúť.“ Pomädlí lem manžiet, rýchlo ich vyhrnie, potom dá späť. Keď sme už pri tom, možno je to podobné, ako keď sa do obrúskov zakrúca strieborný príbor. „Bola som tam, utiecť sa nedalo, nemohla som sa vrátiť do života, ktorý som viedla predtým, takže prečo by som mala na ňom lipnúť? Prečo by som si mala spôsobovať ešte viac bolesti spomienkami na to, čo už nemám?“

„Hovoríte teda, že ste na minulosť zabudli?“

„Hovorím, že ma volal Maya.“

Kým mi nedokončil tetovanie, bola som od ostatných dievčat zväčša izolovaná. Výnimkou bola Lyonette; každý deň sa prišla so mnou pozhovárať a do boľavého chrbta mi vtrieť hojivú masť. Nechala ma, aby som sa dosýta vynadívala, ako Záhradník označil ju; nepôsobila, že by sa za to hanbila alebo to považovala za niečo nechutné. Bolo to jej súčasťou rovnako ako dýchanie či podvedomá elegancia, ktorá vyžarovala z jej pohybov. Detailnosť jej tetovania bola ohromujúca a mne napadlo, či sa tieto komplikované, precízne prevedené vzory pri potrebe obnovy a zjasnenia atramentu nepoškodia. Niečo mi však bránilo spýtať sa jej na to. Kvalitné tetovanie vydrží pekné celé roky, netreba ho často obnovovať. A o tom, čo by znamenalo byť v Záhrade tak dlho, som radšej nechcela polemizovať.

Alebo, ešte horšie, čo by znamenalo tam nebyť…

Do večere mi stále pridávali lieky; Lyonette mi ju prinášala na tácke spolu so svojím jedlom. Niekedy som sa v noci zobudila a zistila, že nie som v posteli, ale na tvrdej koženej lavici. Záhradník bol pri mne, prstami sa dotýkal najčerstvejších tetovaní, skúšal, ako sa mi hojí koža, či je stále citlivá. Nikdy mi nedovolil, aby som ho uzrela. Navyše, v mojej izbe bol dostatok skla, v ktorom sa veci čiastočne odrážali, no tu sa nachádzali len matné kovové steny, ktoré mi neumožnili Záhradníka zazrieť ani na okamih!

Pri práci si pospevoval. Keby som počula len pohmkávanie, videlo by sa mi príjemné, no v kombinácii s mechanickým zvukom ihiel pôsobilo príšerne. Zvyčajne šlo o staré šlágre zlatej éry: Elvis, Sinatra, Martin, Crosby, dokonca i čosi z repertoáru Andrews Sisters. Bola to čudná bolesť, čudné bolo najmä to, že som tam bezmocne ležala a nechala si do tela vpichovať ihly, dovolila mu vyrývať mi do kože jeho nárok na mňa! Cestu von som však nevidela. Od Lyonette som vedela, že Záhradník ostáva s každou z nás, až kým krídla celkom nedokončí. Záhradu som dovtedy ešte nepreskúmala, takže na útek som ani nepomyslela. Dokonca som netušila ani to, či Lyonette vie, že cesta von nejestvuje, alebo či je už taká letargická, že ju to prestalo zaujímať. A tak som ho nechala urobiť mi tie prekliate krídla! Nikdy som sa nikoho nespýtala, čo by sa stalo, keby som sa zdráhala, bojovala, odmietla…

Už-už som to jedného dňa načala, no Lyonette tak zbledla, že som tú otázku zmenila na inú.

Usúdila som, že to má niečo spoločné s tým, prečo ma ešte nepreviedla chodbami. Vždy sme šli len do Záhrady, a to cez jaskyňu za vodopádom. Nech už bolo čokoľvek, čo nechcela, aby som videla – alebo čo mi nechcela ukázať; čo vôbec nie je to isté – to alebo ono, rada som počkala. Zbabelé, pýtate sa? Možno pragmatické…

Keď sa môj tretí týždeň v Záhrade chýlil ku koncu, Záhradník dokončil tetovanie. Celé ráno sa mi zdal napätejší, sústredenejší, doprial si menej prestávok, boli kratšie. Prvý deň mi nanášal atrament okolo chrbtovej kosti a načrtol obrysy krídel, žilky i väčšie vzory. Potom začal pracovať na špičkách krídel, pokračoval dozadu k chrbtovej kosti, pohyboval sa medzi štyrmi segmentmi môjho chrbta tak, aby žiadnu časť nepreťažil, aby ma priveľmi nebolela, pretože tak by na nej nemohol pokračovať. Bol až prehnane dôkladný.

Odrazu si však prestal pohmkávať, dych sa mu skracoval, potom zas predlžoval, z chrbta mi poutieral krv i nadbytočný atrament. Pri tetovaní mal ruky ako z ocele, teraz sa mu triasli. Nato som na pokožke pocítila chladnú a klzkú masť, asi hojivú, ktorú mi opatrne vmasíroval do každého centimetra. „Si výnimočná,“ povedal chrapľavým hlasom. „Dokonalá. Nefalšovaný a nesmierne cenný prírastok do mojej Záhrady. A teraz… teraz ti musím vymyslieť meno.“

Palcami mi prešiel po chrbtovej kosti, a to na mieste, kde mi prvý raz naniesol na kožu atrament, a ktoré sa mi už skoro zahojilo. Pokračoval nahor, až k zátylku, tam mi potom rozstrapatil vypnutý drdol. Na prstoch mal zvyšky masti, ktoré sa mi tak dostali do vlasov – pramene sa zlepili, oťaželi. Zrazu ma z ničoho nič potiahol po lavici, až som sa chodidlami dotkla zeme; vrchnú časť tela som mala naďalej na koženom poťahu. Nato som začula, ako baštrnguje s opaskom a zipsom. Silno som zavrela oči.

„Maya,“ zastenal a dlaňami mi prešiel po bokoch. „Teraz je z teba Maya. Moja Maya…“

Niekto silno zabúcha na dvere, a dievčina tak nedopovie, čo sa dialo potom. Vyzerá vyplašene, no zároveň vďačne.

Victor ticho zahreší, vyskočí k dverám a trhne nimi. Eddison mu naznačí, aby vyšiel do chodby. „Čo blázniš?“ sykne Victor. „Práve začala hovoriť.“

„Ľudia, ktorí prezerajú pracovňu podozrivého, niečo našli.“ Eddison zdvihne veľkú tašku plnú dôkazov – vodičské a občianske preukazy. „Vyzerá to tak, že si ich všetky ponechal.“

„Chceš povedať, že podľa tohto sa dozvieme o tých dievčatách, ktoré nejaký preukaz mali, nie?“ Nato Victor vezme Eddisonovi tašku – bože, toľko dokladov! – a trocha ňou zatrasie. Chce vidieť, čo je pod prvou vrstvou mien a fotografií. „Našiel si tam aj jej doklady?“

Nato mu Eddison podá inú tašku, menšiu. Vnútri je jedna jediná plastová kartička, občiansky preukaz z New Yorku. Podľa fotografie dievčinu okamžite spozná. Na fotke je o čosi mladšia, má jemnejšie črty tváre, no jej výraz je ten istý. „Inara Morrisseyová,“ prečíta, no Eddison krúti hlavou.

„Prebehli zvyšok a hľadajú ich v databázach. Ale začali práve touto. Inara Morrisseyová ešte pred štyrmi rokmi nejestvovala. Číslo zo sociálky sa zhoduje s číslom dvojročného dieťaťa, ktoré zomrelo v sedemdesiatych rokoch. Newyorská kancelária posiela svojho človeka k jej poslednému zamestnávateľovi. Ide o reštauráciu menom Večerná hviezda. Podľa občianskeho má dievča adresu v obytnom dome, ktorý bol vyhlásený za neobývateľný a okoliu nebezpečný. Volali sme však na číslo reštaurácie a tam nám dali adresu bytu, v ktorom žila. Agent, s ktorým som hovoril, pri udávaní tej adresy hvizdol; zrejme vyhlásená štvrť!“

„To nám povedala aj ona,“ utrúsi Victor neprítomne.

„Pravdaže, hodno jej vo všetkom veriť! Všetko nám pekne-krásne rozpovie!“

Victor nezareaguje hneď, pohrúži sa do štúdia jej občianskeho. Pokiaľ ide o nepravosť toho preukazu, kolegovi verí. Lenže, dopekla, aký dokonalý falzifikát! Musí priznať, že za normálnych okolností by naletel. „Kedy prestala chodiť do práce?“

„Podľa jej šéfa pred dvoma rokmi. A potvrdzujú to aj informácie z daňového.“

„Dva roky…“ Victor vráti Eddisonovi väčšiu tašku, plastovú taštičku obmotáva okolo občianskeho preukazu, až kým sa mu nezmestí do zadného vrecka. „Nech tie doklady čo najrýchlejšie porovnajú s informáciami v databázach; ak sa dá, nech si požičajú technikov z iných oddelení. Našou prioritou je identifikovať dievčatá v nemocnici. A prines slúchadlá s mikrofónom, aby mohli technici porovnať najnovšie výsledky z newyorskej kancelárie.“

„Rozumiem.“ Eddison sa zamračí na zavreté dvere. „Naozaj sa rozhovorila?“

„Problém nebol v tom, že by nechcela hovoriť,“ Victor sa zasmeje popod fúzy. „Ožeň sa, Eddison. Alebo, ešte lepšie, zadováž si dcéry v tínedžerskom veku. Ona je síce prefíkanejšia ako priemerná tínedžerka, ale isté podoby správania tam sú. Musíš z tých informácií jednoducho vybrať to podstatné. A počúvaj aj to, čo sa nevysloví.“

„Mám dobrý dôvod na to, aby som dával prednosť rozhovoru s podozrivými, nie rozhovoru s obeťami.“ Nato Eddison odfrčí do kancelárie technikov, na odpoveď nečaká.

Keďže je Victor vonku z výsluchovej miestnosti, pomyslí si, že by si mohol urobiť prestávku. A tak prejde cez halu a vojde do hlavnej pracovne svojho tímu. Prepletie sa pomedzi stoly a čiastočne oddelené boxy a zamieri do rohu, ktorý slúži ako kuchynka alebo oddychový kút. Z kávovaru vezme nádobu s kávou a s výrazom naslovovzatého odborníka ju ovonia. Káva už síce nie je horúca, no nezdá sa, žeby bola celkom nanič. A tak naleje do dvoch hrnčekov, ktoré sa mu zdajú čisté. Potom ich strčí do mikrovlnky. Kým sa káva ohrieva, v chladničke hľadá niečo pod zub.

Narodeninová torta nie je práve tým, čo si predstavuje, no momentálne postačí. Takže o chvíľu má už na papierových tanierikoch dva hrubé rezy i niekoľko vrecúšok cukru a smotany. Prevlečie si prsty cez ušká hrnčekov a vráti sa do kancelárie technikov.

Eddison sa zamračí, no Victorovi tanieriky podrží, aby si mohol vložiť do ucha malé slúchadlo. Victor sa drôtik zo slúchadla nepokúša skryť, dobre vie, že tá mladá je príliš bystrá a inteligentná na to, aby ju takto ponížil. Keď už má slúchadlá pohodlne v ušiach, vezme si od Eddisona tanieriky a vojde do výsluchovej miestnosti.

Koláč dievčinu očividne prekvapí. Victor starostlivo skryje úsmev a jeden z tanierikov spolu s hrnčekom posunie po nerezovom stole k nej. „Napadlo mi, či nie ste náhodou hladná. Neviem, čo si dávate do kávy…?“

„Nič, nemám ju rada, ale aj tak vďaka,“ odvetí. Potom si uchlipne z kávy, nedá si do nej ani cukor, ani mlieko, a vystrúha grimasu. A znova sa napije z hrnčeka. Zvraští pri tom tvár.

Victor počká, kým si do úst nevloží červenú cukrársku ružu z torty, ktorá tróni na poleve. „Inara, povedzte mi o Večernej hviezde.“

Nezabehne jej, nestrhne sa, len sa trošku zháči. Ide o mizivý moment, sekundu sa vôbec nehýbe. Keby to Victor neočakával, ani by nemal čas si to všimnúť. Inara vzápätí prehltne a z pier si oblíže zvyšky polevy; na ústach jej ostanú úžasné červené pásiky. „Večerná hviezda je reštaurácia, ale veď to už viete.“

Victor z vrecka vytiahne občiansky preukaz a spolu s taškou ho položí na stôl. Ona po ňom poklopká prstom, podchvíľou si zakryje tvár. „Mal ich?“ spýta sa neveriacky. „To sa mi vidí…“

„Nerozumné?“

„Áno, pravdaže.“ Zvraští obočie, vidieť, že premýšľa. Potom roztiahne prsty, prikryje nimi plastovú kartičku. „A sú tam všetky?“

„Pokiaľ vieme tak áno.“

Dievčina rozvíri kávu v pohári, uprene hľadí, ako sa jej povrch čerí.

„Lenže Inara je rovnako vymyslená ako Maya, však?“ jemne sa spýta Victor. „Vaše meno, váš vek, nič z toho nie je pravé.“

„Sú pomerne pravé,“ mierne ho poopraví. „Pravé na účel, na ktorý majú slúžiť.“

„Pravé na to, aby ste si našli prácu a ubytovanie. Ale čo sa dialo predtým?“

Jednou z dobrých stránok New Yorku je to, že sa vás nikto nikdy na nič nevypytuje. Viete, čo tým chcem povedať, však? Je jedným z miest, kam sa ľudia hrnú. Je to sen, cieľ, miesto, kde sa môžete stratiť v dave, zamiešať medzi milióny tých, ktorí robia to isté čo vy. Nik sa nestará, odkiaľ pochádzate alebo prečo ste odtiaľ odišli. Ľudia sú jednoducho sústredení sami na seba, na to, čo chcú, kam idú. New York priam prekypuje históriou, no všetci, čo tam žijú, sa zaujímajú len a len o budúcnosť. Dokonca aj keď pochádzate z New York City, poľahky sa tam môžete skryť a nemusia vás nikdy nájsť.

Do New Yorku som prišla autobusom, s vakom cez plece a jedným kufrom v ruke. Bol v nich celý môj majetok. Našla som polievkovú vývarovňu, ktorej bolo jedno, či za svoje potreby platím sexom, alebo nie. Zaujímalo ich len to, aby som im pomohla roznášať jedlo. Jeden z dobrovoľníkov mi povedal o chlapíkovi, ktorý mu práve vyrobil dokumenty pre manželku, ilegálnu emigrantku z Venezuely. A tak som zavolala na číslo, ktoré mi dal. No a na druhý deň som už bola v knižnici, sedela pod sochou leva a čakala, kým ma neosloví celkom cudzí človek.

Keď sa napokon hodinu a pol po dohodnutom čase zjavil, nepôsobil dva razy dôveryhodne. Bol stredne vysoký, chudý, na šatách mal fľaky od soli a všeličoho iného; radšej som ani nechcela vedieť od čoho. Rovné vlasy si asi mienil zapletať do vrkočov, no očividne v tom bol začiatočník! Neprestajne smrkal a behal očami kade-tade. Napokon zdvihol rukáv a utrel si výrazne červený nos! Možnože bol génius vo vyrábaní falošných dokladov, no nebolo ťažké uhádnuť, čo so zarobenými peniazmi robí!

Na meno sa ma nespýtal – zaujímalo ho len to, ako sa chcem volať. Rovnako chcel odo mňa dátum narodenia a adresu, a či chcem vodičský preukaz, alebo občiansky, či chcem byť vedená ako darca orgánov. Ako sme sa o tomto zhovárali, vošli sme do knižnice. Potrebovali sme totiž dôvod na to, že budeme ticho. Keď sme sa ocitli pred transparentom, ktorý bol na veľkej časti čisto biely, postavil ma predeň a odfotografoval. Pred príchodom do knižnice na stretnutie s týmto človekom som sa starostlivo upravila, dokonca som si kúpila šminky. Uvedomovala som si, že môžem pôsobiť aj na devätnásť. V prvom rade sú dôležité oči. Ak ste videli veľa, vyzeráte staršie, na zvyšku vašej tváre nezáleží.

Povedal mi, aby som v ten večer prišla za ním k istému stánku s hotdogmi, že vraj bude mať, čo potrebujem. Keď sme sa znova zišli – aj teraz meškal –, zdvihol obálku. Neveľká čo do rozmerov, no má tú moc zmeniť vám život! Povedal mi, že ma to bude stáť tisícku, no vraj to môžem dostať aj za päťstovku – ak sa s ním vyspím.

Dala som mu tú tisícku…

Rozišli sme sa, každý sa pustil iným smerom. Keď som sa vrátila do hostela, v ktorom som sa chystala prespať – na hony od polievkovej vývarovne a každého, kto by si mohol spomenúť na dievča, ktorému povedali o falošných dokladoch –, otvorila som obálku a prvý raz sa poriadne zahľadela na Inaru Morrisseyovú.

„Prečo ste sa báli, že vás nájdu?“ pýta sa Victor a do kávy si perom primieša smotanu.

„Nebála som sa, že ma nájdu. Ak vás má niekto nájsť, musí vás v prvom rade hľadať.“

„A prečo myslíte, že by vás nik nehľadal?“

„Chýba mi New York; takéto otázky mi tam nik nedával!“

Victorovi zapraská v uchu – jeden z technikov sa práve pripojil na linku. „Podľa informácie z New Yorku tá dievčina pred tromi rokmi zložila skúšky zo všeobecného vzdelania. Obstála vynikajúco, no nikdy sa nezapísala na skúšky na vysokú. Ani nikoho nepožiadala, aby jej výsledky poslal na nejakú vysokú školu či nádejnému zamestnávateľovi.“

„Prestali ste vari chodiť do školy?“ pýta sa Victor. „Alebo ste si urobili skúšky zo všeobecného vzdelania, aby ste nemuseli predložiť doklad o dokončení štúdia?“

„Keďže už máte meno, je oveľa jednoduchšie vŕtať sa mi v živote, však?“ Inara doje koláč a na tanierik úhľadne položí plastovú vidličku, hrotmi dolu. Potom roztrhne vrecúško s cukrom, vyprázdni ho na tanierik a obal pokrčí. Ďalej si oblíže koniec prsta, na ktorom nie je ani gáza, ani leukoplast, jej jediný voľný prst, a pritlačí ho na cukrovú kôpku. Napokon si ho vloží do úst. „Aj tak sa z toho dozviete len to, čo som robila v New Yorku.“

„Viem. Preto potrebujem, aby ste mi porozprávali, čo bolo predtým.“

„Páčilo sa mi byť Inarou.“

„Lenže to nie ste vy,“ povie jemne a jej sa v očiach zlostne zablysne. Hnev ju však opustí rovnako rýchlo, ako ju opúšťajú polovičné úsmevy či prekvapenie, všetko jedno.

„Takže ruža, ktorú by ste nazvali inak, už nie je ruža?“ spýta sa s pohľadom upretým na Victora.

„To je vec jazyka, nie identity. Nie meno z vás robí tú, ktorou ste. Robí to z vás vaša minulosť a ja sa o nej potrebujem dozvedieť.“

„A prečo? Veď pokiaľ ide o Záhradníka, moja minulosť vám je nanič. A tu ide oňho, nie? O Záhradníka a o jeho Záhradu, nie? O všetky jeho Motýle, nie?“

„A ak Záhradník prežije a dostane sa pred súd, porote budeme musieť priviesť vierohodných svedkov. Lenže mladá žena, ktorá nepovie ani len to, ako sa v skutočnosti volá, sa mi veru nezdá ako vierohodná svedkyňa.“

„Ale veď ide len o meno.“

„Nie, ak ide o vaše meno.“

Znova ten náznak úsmevu! „Bliss vravela to isté,“ utrúsi.

„Bliss? Aká Bliss?“

Ako vždy, Lyonette aj teraz stála pred miestnosťou, v ktorej sa tetovalo. Zo slušnosti sa nedívala, pozrela na mňa až vtedy, keď som si už mohla obliecť priliehavé čierne šaty, môj jediný odev. „Privri oči,“ povedala mi. „Pôjdeme na to krok za krokom.“

V tej izbe som ležala so zatvorenými očami tak dlho, až mi pri pomyslení na to, že ich mám zasa zavrieť, nabehla husia koža. Podľa mňa sa však Lyonette doteraz správala veľmi pekne, bolo teda jasné, že predtým pomáhala aj iným dievčatám. A tak som sa rozhodla jej ešte viac dôverovať. Keď som napokon privrela oči, vzala ma za ruku a viedla chodbou. Kráčali sme opačným smerom ako zvyčajne. Bola to dlhá chodba, na konci sme zahli doľava. Pravou rukou som sa pri chôdzi dotýkala sklenej steny. Keď sme prechádzali popri otvoroch, ruka mi ovisla.

Potom ma jedným z otvorov previedla. Jemne ma držala za ramená, postavila ma tam, kde ma chcela mať, a ja som pocítila, ako odstúpila. „Otvor oči,“ šepla.

Keď som tak urobila, videla som, ako stojí predo mnou, takmer uprostred izby, ktorá sa veľmi ponášala na tú moju, no bola o čosi osobnejšia: na polici nad posteľou stáli figúrky vyrobené technikou origami, bola tam posteľná bielizeň, prikrývky, vankúše. Toaleta, umývadlo i sprcha boli skryté za závesom tekvicovej farby. Spod najväčšieho vankúša vyčnievala hrana knihy, priestor pod posteľou vypĺňali zásuvky.

„Aké ti dal meno?“

„Maya,“ šepla som. Tentoraz som sa už pri vyslovení toho mena nestriasla, ako to bolo prvý raz. Nestriasla som sa pri spomienke naňho, keď to meno dookola opakoval, zatiaľ čo…

„Maya,“ zopakovala, poskytnúc mi ďalší zvukový podnet, na ktorý som sa mohla sústrediť. „A teraz sa na seba pozri, Maya.“ Zdvihla zrkadlo a umiestnila ho tak, aby som sa s jeho pomocou mohla pozrieť do iného zrkadla.

Veľké časti môjho chrbta boli aj teraz ružovkasté, citlivé a spuchnuté v miestach, kde do kože prenikol čerstvý atrament. Vedela som, že keď sa chrasty odlúpia, atrament bude pôsobiť bledšie. Na miestach, na ktorých mi na bokoch odstávali šaty, som zbadala odtlačky prstov, no vzor nezakrývalo nič. Bolo to strašné, priam odporné!

No zároveň nádherné…

Horné krídla mali zlatohnedú farbu, pôsobili ako Lyonettine žltohnedé vlasy a oči, tu a tam sa v nich zajagali škvrnky čiernej, bielej a sýtej bronzovej. Spodné krídla nadobudli ružový až fialový odtieň, aj v nich sa kde-tu zjavili čierne a biele vzory. Bolo to neuveriteľne precízne vypracované, nepatrne sa od seba líšiace farebné variácie navádzali dojem navrstvených šupiniek. Farby boli sýte, priam napité, pokrývali mi skoro celý chrbát, od vrchnej časti pliec až kúsok pod boky. Krídla boli vysoké, štíhle, siahali mi skoro k bočným častiam trupu.

Umelecká hodnota bola nesporná. Nech už bol Záhradník ktokoľvek, talent nezaprel.

Nemohla som zniesť pocit, že mi to urobil, no uznala som, že to bolo prekrásne.

Z otvoru, ktorý bol namiesto dvier, vykukla hlava, potom sa z neho vynorila drobná dievčinka. Keď stála rovno, nemohla merať ani stopäťdesiatdva centimetrov! No keďže mala pekné oblinky, nik by ju nepovažoval za dieťa. Mala dokonalú belostnú pleť a obrovské modrofialové oči. Matka Príroda ju obdarovala hustými tmavými kaderami, ktoré mala teraz napochytro vypnuté. Jej zjav charakterizoval jeden kontrast za druhým, mala maličký noštek, skôr chutný než krásny. No presne ako ostatné dievčatá, ktoré som zbadala v Záhrade, aj ona bola úžasná.

Ak ste obkolesení priveľkou krásou, tá potom stráca zmysel.

„Takže toto je naše nové dievča!“ zvolala a hodila sa na posteľ, pritlačiac si k hrudi vankúšik. „Aké meno ti dal ten bastard?“

„Pst, mohol by ťa začuť!“ napomenula ju Lyonette, no dievčina len pokrčila plecami, ďalej sediac na posteli.

„Nech. Nikdy od nás nechcel, aby sme ho mali rady! No aké meno ti dal?“

„Maya,“ odvetili sme dvojhlasne s Lyonette. Tentoraz sa mi zvuk toho slova nezdal až taký nepríjemný. Napadlo mi, či to takto pôjde ďalej, či ma to slovo nebude neskôr už vôbec zraňovať, alebo či ide o črepinu, ktorá mi bude naveky spôsobovať bolesť – ako trieska, ku ktorej sa nedokážete dostať pinzetou.

„No teda, nie najhoršie! Mňa ten diabol nazval Bliss! Akože Blažená, ha!“ Prevrátila oči a zafučala. „Bliss! No vyzerám vari blažene?! Tak a teraz sa na to pozrieme.“ Zakrúžila prstami. V tom okamihu mi trocha pripomenula Hope. Spomenula som si na moju bývalú priateľku, pomaly som sa k dievčine obrátila a ukázala jej chrbát. „Nie je to zlé!“ zvolala. „V každom prípade sa ti tie farby hodia. Musíme zistiť, čo vlastne si.“

„Je z nej ostrôžkár, Callophrys eryphon,“ vzdychla Lyonette. Podozrievavo som na ňu pozrela a ona pokrčila plecami. „Zamestnávala som si tým myseľ, zisťovala to. Možno mi to pomohlo dívať sa na celú vec z pozitívnejšieho hľadiska. Ja som zas ohniváčik, Lycaena cuprea.“

„A ja zas mexický modráčik, Myscelia ethusa,“ dodala Bliss. „Obstojná prácička! Samozrejme, je to strašné, ale veď sa na to nemusím stále dívať! Tak či tak, pokiaľ ide o mená, mohol by nám pokojne vravieť A, B alebo číslo Tri, to je fuk! Počúvaj na to meno, no nepredstieraj, že je tvoje. Tak ťa to bude miasť menej.“

„Miasť menej?“

„Jasné! Nezabúdaj na to, kto si, ale nové meno ber ako súčasť hry. Ak o ňom začneš rozmýšľať ako o sebe, privodíš si problémy s vlastnou identitou. A odtiaľ je len krôčik k nervovému zrúteniu. No a nervové zrútenie na tomto mieste zavedie k–“

„Bliss!“

„No čo? Zdá sa, že to unesie. Veď sa ani len nerozplakala. Okrem toho všetky dobre vieme, čo Záhradník urobí, keď atrament zaschne.“

Bola presne ako Hope, len bystrejšia a inteligentnejšia.

„K čomu teda vedie nervové zrútenie?“ spýtala som sa.

„Dobre si poprezeraj chodby. Len nie po jedle.“

„Ale veď ste tými chodbami práve prešli,“ pripomenie jej Victor.

„Áno, ale so zavretými očami.“

„No a viete, čo tam bolo?“

Namiesto odpovede radšej v hrnčeku zamieša zvyškom kávy a pozrie naňho spôsobom, ktorým mu jasne dáva najavo, že odpoveď by už mal poznať.

Znova mu zapraská v uchu. „Ramirezová práve volala z nemocnice,“ povie Eddison. „Posiela fotografie dievčat, o ktorých si lekári myslia, že prežijú. Ľudia z oddelenia Nezvestných mali trocha šťastia. Podarilo sa im pár dievčat identifikovať. Rovnako aj tým, ktorí identifikujú dievčatá, čo sa práve dostali do márnice. Celkovo teda poznáme totožnosť asi polovice dievčat. No je tu istý problém.“

„Aký problém?“ spýta sa Victor.

Inara sa naňho ostro pozrie.

„Jedno z dievčat, ktoré identifikovali, pochádza z významnej rodiny. Stále si vraví Ravenna, ale odtlačky jej prstov zodpovedajú odtlačkom dievčaťa menom Patrice Kingsleyová.“

„Nezvestná dcéra senátorky Kingsleyovej?“

Inara sa oprie o chrbát stoličky, zjavne sa baví. Victor na tej informácii nevidí nič zábavné a jej výrazu nerozumie – takéto niečo narobí len kopu nepríjemností!

„Informovali už senátorku?“ spýta sa.

„Ešte nie,“ odvetí Eddison. „Ramirezová nám najprv chcela dať vedieť, ako sa to vyvíja. Victor, senátorka Kingsleyová dcéru zúfalo hľadá; do toho vyšetrovania sa určite nasáčkuje, to si píš!“

A keď sa tak stane, dievčatá celkom stratia právo na súkromie, ktoré sa im vyšetrovatelia snažili zaistiť. Ich fotografie pobežia v každých správach, odtiaľto až na Západné pobrežie! A Inara… Victor si unavene pretrie oči. Ak sa senátorka dozvie, že oni čo len trocha podozrievajú túto až chladne sa ovládajúcu mladú ženu, nebude mať pokoj, kým sa na niekoho neukáže prstom!

„Povedz Ramirezovej, aby tú informáciu čo najdlhšie udržala v utajení,“ povie napokon. „Potrebujeme čas.“

„Roger.“

„Pripomeň mi, ako dlho je senátorkina dcéra nezvestná?“

„Štyri a pol roka.“

„Štyri a pol roka?“

„Ravenna,“ zamumle Inara a Victor sa na ňu uprene zadíva. „Žiadne dievča nikdy nezabudne, ako dlho tam bolo.“

„Prečo?“

„Toto všetko sa teraz zmení, však? Keďže sa do toho zapletie senátorka,“ Inara sa vyhne odpovedi.

„Zmení sa to aj pre vás.“

„Samozrejme, akoby nie?“

Je si toho vedomá, pomyslí si Victor s istou dávkou obavy. Možno netuší, v čom konkrétne to bude pre ňu iné, no vie, že ju podozrievajú z čiastočnej účasti na prípade. Victor rozjíma o pobavení v jej očiach, o jej cynickom úškrne. Zdá sa mu, že táto nová informácia ju až tak nevystrašila.

Najvyšší čas zmeniť tému; kým je ochotná sa s ním zhovárať! „Vraveli ste, že dievčatá v tom byte boli vašimi prvými priateľkami.“

Inara sa na stoličke trocha pomrví. „Tak je,“ odpovie trocha ostražito.

„Ako to?“

„Pretože pred nimi som žiadne nemala.“

„Inara…“

Na tón jeho hlasu reaguje presne ako jeho dcéry – inštinktívne, namrzene, neochotne, čo si vzápätí asi uvedomí, no je neskoro. „Ste v tom dobrý. Máte deti?“

„Tri dievčatá.“

„Napriek tomu pracujete so zničenými, zosypanými deťmi.“

„Pracujem na tom, aby som tie zničené, zosypané deti zachránil,“ poopraví ju. „Snažím sa, aby bolo v ich prípade spravodlivosti učinené zadosť.“

„Fakt si myslíte, že zničené decká o to stoja?“

„Vy o to vari nestojíte?“

„Nikdy som o to veľmi nestála, nie. Aj keď je všetko tak, ako má byť, aj vtedy je spravodlivosť nejasná a v podstate nič nerieši.“

„Vraveli by ste to isté aj v prípade, keby sa bol k vám svet správal spravodlivo, keď ste boli malá?“

Znova to uškrnutie; trpký, letmý úškrn. „A v akej oblasti by som bola potrebovala spravodlivosť?“

„Pracujem so zničenými deťmi celý život, a vy si myslíte, že ak predo mnou nejaké sedí, nespoznám to?“

Nakloní hlavu, neochotne tak prizná, že je to asi tak, potom si zahryzne do pery a zvraští čelo. „Nie je to celkom presná definícia. Skôr by ste ma mali nazvať odstrkovaným dieťaťom, takým, čo bolo stále v ústraní, nie zničeným. Som medvedík, na ktorom sa pod posteľou tvoria chumáče prachu, nie som cínový vojačik s jednou nohou!“

Victor sa pousmeje a chlipne si z rýchlo chladnúcej kávy. Dievčina má znova chuť rozprávať sa! Aj keď to Eddisonovi pravdepodobne spôsobuje vrásky na čele, v tomto sa Victor vyzná. „V akom ohľade?“ spýta sa.

Niekedy sa len pozriete na dvoch ľudí, ktorí sa berú, a hneď vám je jasné, že deti, čo sa z toho zväzku narodia, sa budú nevyhnutne topiť v problémoch, bude sa s nimi hrozne zaobchádzať. A tiež viete, že sa s tým nedá nič urobiť. Je to skutočnosť, nie predtucha, je to akási beznádej a prijatie toho, že títo dvaja ľudia by nemali mať – no určite budú mať! – potomkov.

Ako moji rodičia.

Keď sa moja mama vydala za môjho otca, mala dvadsaťdva; bolo to už jej tretie manželstvo! Prvý raz vstúpila do zväzku manželského v sedemnástich, vzala si brata vtedajšieho manžela svojej matky. Skonal ani nie o rok, dostal infarkt pri sexe. Zanechal jej pomerne slušný majetok, takže niekoľko mesiacov nato si vzala muža, ktorý bol od nej starší len o pätnásť rokov. Keď sa po ročnom manželstve rozviedli, bola na tom finančne ešte o čosi lepšie. Potom prišiel na scénu môj otec a keby ju nebol nabúchal, pochybujem, že by k svadbe vôbec došlo. Bol to fešák, to áno, no nemal veľa peňazí a ani vyhliadky. Od mojej matky bol starší len o dva roky. Pre moju mamu tieto veci znamenali nepredstaviteľné prekážky.

No a za toto všetko môžeme poďakovať matke mojej matky, ktorá mala deväť manželov a ktorá sa po predčasnej menopauze napokon rozhodla, že je z nej vyschnutý strom a viac sa nevydá. Každý jeden z jej mužov umrel, a rýchlosť, akou odchádzali na druhý svet, sa zväčšovala. A nie, nemala v tom prsty. Jednoducho sa to stávalo… Väčšinou šlo, samozrejme, o starších mužov, ktorí jej zanechali slušnú sumičku. Moja matka tak mala o manželstve isté predstavy, no a môj otec ani jednu z nich nespĺňal.

Na ich obranu však poviem toto: skúsili to. Prvé roky sme bývali neďaleko otcovej rodiny a ja som bola obklopená sesternicami a bratrancami a tetkami a strýkmi, a tak akosi si pamätám, že som sa hrávala aj s inými deťmi. Potom sme sa presťahovali a moje kamarátstva sa skončili; buď som ja prestala udržiavať kontakt s nimi, alebo oni so mnou. Zrazu som sa ocitla s rodičmi sama – s nimi a s ich nekonečnými aférami! Buď boli naši na návšteve u svojich najnovších milencov, alebo sa zašívali vo svojich spáľňach. A tak sa zo mňa stalo naozaj samostatné dieťa. Naučila som sa používať mikrovlnku, do pamäti som si vštepila, kedy chodia autobusy, aby som sa dostala do obchodu s potravinami, zistila som, v ktoré dni v týždni je pravdepodobné, že jeden z rodičov bude mať čo-to v peňaženke, aby som mohla ísť na trh a nakúpiť.

Zaiste si myslíte, že takto fungovať sa nedá, že sa to bude zdať iným ľuďom podozrivé, však? Lenže zakaždým, keď sa ma niekto v obchode na niečo spýtal – pani, ktorá si robila starosti, alebo pokladníčka –, povedala som, že moja mama je s bábätkom pred obchodom v aute a stará sa oň, má pustenú klimatizáciu. Vždy mi to prešlo. Dokonca tomu uverili aj v zime! Len sa usmiali a povedali mi, aká som len úžasná dcérka a sestrička!

Výsledok bol zrejmý: nielenže som sa stala sebestačnou, získala som aj poriadne nízku mienku o inteligencii väčšiny ľudí!

Keď sa rodičia napokon rozhodli vyhľadať pomoc v manželskej poradni, mala som šesť rokov. Pomoc síce vyhľadali, no tam to viac-menej skončilo. Niektorý z otcových kolegov môjmu otcovi totiž povedal, že poistka zaplatí stretnutia v manželskej poradni a tie zas navodia u sudcu dôveryhodnejší dojem a pomôžu urýchliť rozvod. Jedna z vecí, čo im v poradni poradili, bolo podniknúť rodinný výlet – len my traja. Aby sme vraj zašli niekam, kde je zábava, kde zažijeme niečo netradičné! Napríklad do zábavného parku!

Do parku sme prišli okolo desiatej. Prvé hodiny tam bolo fajn. Potom však prišiel kolotoč! Z duše nenávidím kolotoče! Môj otec sa postavil k východu, kde vraj počká, kým z kolotoča nezleziem; moja mama sa zas postavila ku vchodu, aby mi pomohla nasadnúť. A tak tam tak stáli a stáli, každý na inom konci kolotoča a dívali sa, ako sa donekonečna krútim dookola. Bola som príliš malá, nemohla som dočiahnuť na oceľové reťaze, no a koník, na ktorom som sedela, bol taký široký, až ma z neho rozboleli boky. A stále som sa točila a točila dookola dívajúc sa, ako môj otec niekam mizne aj s drobnou Hispánkou. Pri ďalšom kole som zas zbadala, ako moja mama odchádza s vysokým vysmiatym ryšavcom v tradičnej mužskej sukni.

Milý, odo mňa trocha starší chlapček mi pomohol z toho koňa zliezť po tom, čo zložil svoju mladšiu sestričku. Kráčali sme vedno k východu, on ma držal za ruku. Chcela som ostať u nich, stať sa mladšou sestrou niekoho, kto by so mnou chodil na kolotoče a pri prechádzke ma držal za ruku. Niekoho, kto by sa ma vždy spýtal, či sa mi to páči. No keď sme sa dostali von, za kolotoč, poďakovala som mu a zamávala na ženu, ktorá si nikoho a ničoho nevšímala, ucho na mobile. A tak si chlapček myslel, že som našla svoju mamu, a ja som sa už len dívala, ako sa so sestričkou pobral za rodičmi, celými natešenými, že ich vidia.

Zvyšok dňa som sa len tak ponevierala po parku, snažila sa vyhýbať strážnikom. Lenže slnko zapadlo a park zavreli a ja som stále nenašla ani mamu, ani otca. Navyše si ma strážnici napokon všimli a odviedli na miesto, ktoré som nazvala Sieňou hanby. Nuž, oni tomu vraveli Miesto stratených rodičov. Prezreli register adries, z ktorých im volali rodičia stratených detí, a kam oni volajú späť a oznámia rodičom, aby si prišli svoju nájdenú ratolesť vyzdvihnúť. Boli tam aj iné deti, ktoré v parku rodičia zabudli, alebo sa im stratili, či sa pred nimi ukryli.

A potom som začula, ako niekto z dospelých spomenul sociálku. Tá žena navrhla, aby vraj v prípade detí, ktoré si nik nevyzdvihne pred desiatou, zavolali na sociálku. Lenže naši susedia boli náhradní rodičia, pestúni, a pomyslenie na to, že by som mala žiť s ľuďmi ako oni, bolo príšerné. Našťastie sa jedno z mladších deciek pošťalo a začalo tak strašne jačať, až sa k nemu zbehli všetci dospelí a snažili sa ho upokojiť. Tak sa mi podarilo nebadane vytratiť späť do zábavného parku.

Chvíľu mi to trvalo, no napokon som predsa len našla hlavnú bránu a dostala sa von bez toho, že by si ma niekto všimol – jednoducho som sa pridala na koniec skupinky školákov, ktorá sa chvíľu zdržala na niektorej z atrakcií. S nimi som sa dostala von, až na parkovisko. Odtiaľ som sa viac než hodinu predierala pomedzi parkovacie miesta, a napokon sa predsa len dostala k čerpacej stanici – aby upútala vodičov vracajúcich sa domov, bola stále nápadne osvetlená. Aj teraz som eště mala skoro všetky drobné, čo mi otec šuchol do vrecka pred nasadnutím na kolotoč, a tak som volala rodičom na mobilné telefóny. Potom som volala na pevnú linku domov, no a napokon, keďže mi nenapadlo nič iné, som zatelefonovala susedom.

Bolo skoro desať hodín večer, no sused hneď a zaraz skočil do auta a šoféroval dve hodiny len preto, aby ma vyzdvihol. A potom zas dve hodiny späť domov. V našom dome sa však nesvietilo.

„A šlo o toho istého suseda, ktorý bol tým náhradným rodičom, tým pestúnom?“ pýta sa Victor, keď Inara urobí pauzu a oblíže si popukané pery. Potom sa načiahne po prázdnu fľašu vody a zdvihne ju k jednostranne priehľadnému sklu. Položí ju však až potom, keď jeden z technikov povie, že Eddison je na ceste.

„Áno,“ odvetí Inara.

„Dostal vás teda bezpečne domov. Prečo sa vám potom zdalo pomyslenie na život s ním ako s pestúnom príšerné?“

„Keď napokon zastal pred svojím domom, povedal mi, že mu musím poďakovať za odvoz a oblízať mu ,lízanku‘.“

Plastová fľaša vo Victorovej dlani zaprotestuje, keď ju silno zovrie. „Kriste!“

„Keď mi stiahol hlavu do svojho lona, strčila som si do hrdla prst a vyvracala sa, celého som ho zašpinila. Podarilo sa mi aj zatrúbiť, chcela som totiž, aby jeho žena vyšla pred dom.“ Inara otvorí ďalšie vrecúško s cukrom a polovicu si vsype do úst. „Asi mesiac nato ho zavreli za sexuálne obťažovanie a jeho žena sa odsťahovala.“

Dvere sa s rachotom rozletia a Eddison hodí ďalšiu fľašu vody pred Inaru. Podľa protokolu by ju mal pre ľudí, ktorých vypočúvajú, otvoriť – aby sa eliminovalo riziko, že sa vypočúvaní zadrhnú viečkom –, lenže v druhej ruke drží zväzok fotografií. Položí ho na stôl spolu s taškou s občianskymi preukazmi, ktorú mal zastoknutú v ohybe lakťa. „Ak nám nepoviete pravdu,“ zavrčí, „budete chrániť chlapa, čo to vykonal!“

Inara mala pravdu – vidieť to na fotografiách je celkom iné, ako o tom čítať. Victor pomaly zastoná, snaží sa tak potlačiť inštinktívny odpor.

Z kôpky vyberie prvú fotku, potom druhú, tretiu, štvrtú. Na všetkých sú zachytené časti chodieb v zničenom záhradnom komplexe.

Inara ho zastaví pri siedmom zábere. On ho posunie bližšie k nej, aby sa naň mohla lepšie pozrieť. Keď ho Inara napokon vráti na stôl, prstom pohladí žltohnedú krivku v strede obrázka. „To je Lyonette,“ šepne.

„Priateľka?“

Obviazaným prstom prejde po skle na fotografii. „Áno,“ odvetí. „Bola mojou priateľkou.“

V Záhrade bolo na narodeniny, podobne ako na mená, lepšie zabudnúť. Keď som už spoznala ostatné dievčatá, vedela som, že sú pomerne mladé, ale na vek sme sa tu aj tak nepýtali. Jednoducho sa to nezdalo dôležité. Skôr či neskôr zomrieme; chodby nám to denno-denne pripomínali. Takže prečo by sme si tú hrôzu ešte znásobovali?

Lenže potom prišla na rad Lyonette.

Bola som vtedy v Záhrade šesť mesiacov a aj keď som sa s väčšinou dievčat spriatelila, najbližšie som mala k Lyonette a k Bliss. Najviac sa mi totiž povahovo podobali, boli z tých, ktoré pre náš tragický koniec, ku ktorému sme nevyhnutne smerovali, nenariekali, neponosovali sa, neupadali do melanchólie. Ani ja ani ony sme neskláňali pred Záhradníkom hlavu, nepodlizovali sme sa mu, nepokúšali sme sa stať jeho obľúbenkyňami, a tak chcieť zmeniť vlastný osud. Patrili sme skrátka k tým, ktoré splnili, čo bolo treba, no inak si robili svoje.

A Záhradník nás zbožňoval.

Okrem jedál, ktoré nám podávali v istú hodinu, sme sa nemuseli zdržiavať na presne určenom mieste. A tak sa väčšina z nás sťahovala z izby do izby. Chceli sme tak jedna druhú utešiť. Ak si Záhradník vybral práve vás, jednoducho si prezrel kamery a šiel vás pohľadať. Keď Lyonette požiadala mňa a Bliss, aby sme tej noci spali v jej izbe, neprikladala som tomu žiadny význam. Veď sme to tak robievali stále. Mala som však vybadať zúfalstvo v jej hlase, hnev v jej slovách. Lenže Záhradník do nás vštepil nevšímavosť. Podobne ako krása, aj zúfalstvo a strach sa stali také samozrejmé, aké samozrejmé je dýchať.

Na deň sme dostávali šaty – zakaždým čierne a bez chrbta, aby bolo vidieť krídla –, no na noc nám nedával nič. A tak väčšina z nás spávala len v nohavičkách. Podprsenky sme nemali, aj keď sme po nich veľmi túžili. Hostel aj byt, v ktorých som predtým žila, mi poskytli istý tréning – v porovnaní s väčšinou dievčat, ktoré prišli do Záhrady, som vôbec nebola až taká útlocitná, hanbu som až tak neprežívala.

Všetky tri sme sa schúlili na matraci a čakali, kým sa rozvidnie. Lenže postupne sme si s Bliss uvedomili, ako sa Lyonette trasie. Nešlo o záchvat ani nič podobné. Len sa vnútri chvela a chvela, každý kúsok jej tela sa zdal zelektrizovaný. Posadila som sa a načiahla k nej ruku, preplietli sme si prsty. „Čo sa deje?“ spýtala som sa jej.

V očiach, ktoré pôsobili, akoby boli posypané zlatými bodôčkami, sa jej zaleskli slzy. Znenazdajky mi prišlo zle. Predtým som ju nikdy nevidela plakať; slzy nestrpela u nikoho, a už vôbec nie u seba. „Zajtra mám dvadsaťjeden,“ šepla.

Bliss zhíkla a Lyonette v okamihu objala, zaboriac si tvár do jej pleca. „Dočerta, Lyonette, to je mi ľúto!“

„Máme teda záručnú lehotu?“ spýtala som sa tíško. „Keď dovŕšime dvadsaťjeden?“

Lyonette nás s Bliss zúfalo stisla. „Ja… Neviem veru, či mám za seba bojovať, alebo nie. Zomriem tak či tak, lenže voľajako mu to nechcem len tak darovať. No čo ak mi ten boj spôsobí ešte viac bolesti? Bože dobrý, cítim sa ako zbabelec. Ak už však musím zahynúť, nechcem, aby to bolelo!“

Nato sa rozplakala a ja som si vrúcne želala, aby sa v tej chvíli pevné steny spustili, zakryli sklo, a my sme sa ocitli uväznené v tomto malom priestore, kde by sa jej nárek po chodbe nerozliehal a nik ho nepočul. Lyonette mala medzi dievčatami povesť silnej osobnosti a ak tu už nebude, nechcem, aby si o nej zmenili mienku. Steny sa však zvyčajne spúšťali len dva razy do týždňa, vždy ráno – začali sme tie dni volať víkendom, či už bol koniec týždňa, alebo nie –, aby skutoční záhradníci mohli v našom prekrásnom väzení porobiť, čo treba. Boli to najatí pomocníci, ktorí nás nikdy nemali možnosť vidieť; niekoľkonásobné steny so zavretými dverami medzi nami a nimi zas zabezpečili, že nás ani nezačuli.

Ale nie, nie, počkať! Steny sa predsa spúšťali aj vtedy, keď prišlo nové dievča alebo niektoré zahynulo.

Spúšťanie stien sme nemali rady; želať si mať ich dolu bolo neobvyklé.

S Lyonette sme vtedy zostali celú noc, dokonca sme neodišli ani vtedy, keď už od plaču zaspala. Mala nepokojný spánok. Keď sa zobudila, znova začala nariekať. Okolo štvrtej sa jej podarilo postaviť na nohy a dovliecť sa do sprchy. Pomohli sme jej umyť si vlasy, vykefovať ich, zapliesť do vrkoča a obmotať okolo hlavy. V skrini mala nové krásne šaty, hodvábne, jantárovej farby; ligotali sa v nich zlaté nitky. V porovnaní s našimi čiernymi róbami boli jasné ako plamienok; ich farba ešte viac zvýraznila Lyonettine krídla, tie akoby sa na jej hnedastej pokožke rozžiarili. Bola to nádherná oranžová, ako zrelá tekvica, s bodkami zlatej a žltej – tie boli najbližšie k čiernym miestam, no a celkom na koncoch sa zase vynímala čierna s bielou obrubou. Roztvorené krídla ohniváčika!

Záhradník po ňu prišiel tesne pred svitaním.

Mal skvelú postavu elegána, možno bol trocha vyšší ako priemerný muž, no zaiste bol dobre stavaný. Typ človeka, ktorý vždy vyzerá aspoň o desať či pätnásť rokov mladší, než v skutočnosti je. Vlasy mal v odtieni špinavý blond, vždy perfektne učesané a ostrihané. A mal bledozelenkavé oči. Ako more. Bol fešný, o tom nebolo najmenších pochýb, aj keď sa mi pri pohľade naňho zakaždým zdvihol žalúdok. Nikdy predtým som ho nevidela celého odetého do čierneho. Stál v otvore v stene, ruky vo vreckách, trčali mu len palce. Len sa na nás díval a díval.

Lyonette sa zhlboka nadýchla, tuho objala Bliss, niečo jej šepla do ucha, a napokon ju na rozlúčku pobozkala. Potom sa obrátila ku mne a silno ma zovrela v náručí. „Volám sa Cassidy Lawrenceová,“ zašepkala tak tíško, že som to ledva začula. „Prosím, nezabudni na mňa. A nedovoľ mu, aby si zostala jedinou, ktorá si ma bude pamätať.“ Nato ma pobozkala, privrela oči a nechala Záhradníka, aby ju odviedol.

S Bliss sme potom až do obeda ostali v Lyonettinej izbe a prechádzali tými pár vecami, ktoré sa jej podarilo nazhromaždiť za posledných päť rokov. V Záhrade strávila celých päť rokov! Zvesili sme závesy, ktoré poskytovali súkromie, a spolu s posteľnou bielizňou sme ich zložili do úhľadnej kôpky na kraji matraca. Ukázalo sa, že kniha, ktorú mala vždy pod vankúšom, je Biblia – medzi verše vplietla vlastný hnev a zúfalstvo, no i nádej, ktoré v sebe počas tých piatich rokov nosila. Bolo tam toľko zvieratiek vyrobených technikou origami, že každé dievča v Záhrade mohlo voľajaké dostať. A tak sme im ich popoludní spolu s čiernymi róbami rozdali. Keď sme si napokon sadli k večeri, v izbe už po Loynette neostalo celkom nič.

Tej noci sa steny spustili. S Bliss sme sa v mojej posteli k sebe pritúlili; teraz som mala na nej viac posteľnej bielizne, než len plachtu prišitú nastálo. Osobné veci sme si vyslúžili nie neposlušnosťou, ale tým, že sme sa nepokúšali zmárniť sa. Takže som teraz mala na posteli plachty i prikrývky v rovnakých odtieňoch sýtej ružovej a fialovej, akými oplývali spodné krídla na mojom chrbte. Keď sa steny spustili a uväznili nás v mojej izbe, Bliss sa rozplakala a preklínala náš osud. Steny sa zdvihli o pár hodín. Keď sa dostali asi tridsať centimetrov nad podlahu, schmatla mi ruku a spolu sme sa popod ne pretlačili. Nato sme sa vydali preskúmať chodby.

No podarilo sa nám prejsť len niekoľko desiatok centimetrov.

Na chodbe totiž stál on, Záhradník. Opieral sa o steny zo záhradnej strany a študoval dievča za sklom. Hlavu mala ovisnutú takmer až na hruď, hore ju držali len strmienky pod pazuchami. Priestor bol silno presiaknutý vôňou živice, róba dievčiny sa zachytila v tekutine, a tak sa zdalo, akoby bola pod vodou. Videli sme skoro každý detail jej žiarivých krídel na chrbte, takmer sa opierala o sklo. Všetko, čo Lyonette kedy charakterizovalo – jej sebaistý úsmev, jej oči –, bolo skryté, takže sme sa mohli plne sústrediť na krídla.

Záhradník sa k nám obrátil a rukou mi vošiel do vlasov zlepených od spánku, jemne ma poťahoval za uzlíky, ktoré sa mu dostali pod prsty. „Zabudla si si vyviazať vlasy, Maya. Nevidím ti tak krídla.“

Začala som si vlasy zberať a stáčať, aby som si ich mohla rýchlo vypnúť, no on ma chytil za zápästie a stiahol za sebou.

Do mojej izby.

Bliss zanadávala a rozbehla sa po chodbe. Predtým som si však všimla, že má oči plné sĺz.

Záhradník si sadol na moju posteľ a kefou mi česal vlasy, kým sa neleskli ako hodváb; znova a znova mi cez ne prechádzal prstami. Potom však ruky presunul inam, a rovnako i ústa. A ja som už len privrela viečka a tíško začala odriekať Údolie nepokoja.

„Počkať, počkať? Čo ste to začali odriekať?“ preruší ju Eddison, na tvári sa mu zjaví hnev i prekvapenie.

Inara odvráti od fotografie zrak a trocha zaskočene sa naňho zadíva. „Údolie nepokoja,“ zopakuje. „Báseň od Edgara Allana Poea. Odtiahli vojny viesť, zveriac vľúdnym očiam hviezd strážiť kvety každú noc z ich azúrových výšav sŕdc… Mám rada Poea. Na mužovi, ktorý je tak nebojácne nevľúdny, je čosi osviežujúce.“

„Ale–“

„Robila som to vždy, keď Záhradník prišiel do mojej izby,“ pokračuje Inara bez okolkov. „Nechystala som sa mu odporovať, nechcela som predsa zomrieť… No zároveň som sa nechystala s ním spolupracovať. Podvolila som sa, nech vykoná, kvôli čomu prišiel, a na odreagovanie som si recitovala obľúbené verše.“

„Ten deň, keď vám dokončil tetovanie… Bolo to prvý raz, čo… čo…“

„Čo som recitovala Poea?“ dokončila vetu za Victora, jedno obočie výsmešne zdvihnuté. On sa začervená a prikývne. „Vďakabohu, nie. Nebolo to prvý raz. Pár mesiacov predtým som bola zvedavá, čo sex vlastne je, a tak mi Hope tak voľajako požičala jedného zo svojich chlapcov.“

Eddisonovi vyjde z hrdla zvuk, akoby sa drhol, a Victor ďakuje Bohu, že takéto rozhovory vedie s dcérami jeho žena a nie on.

Za iných okolností a na inom mieste by sme Hope asi vraveli kurva, no Sophia – v podstate prostitútka dovtedy, kým jej dcérky neodviedli policajti –, bola na takéto slová trochu citlivá. Okrem toho to Hope robila pre zábavu, nie pre prachy. Tak či onak, keby chcela, mohla na tom zarobiť majland! Chlapi, ženy, dvojice, trojice či grupáky – Hope to bolo fuk!

No a v tom našom byte sa o súkromí dalo iba snívať. Veď až na kúpeľňu šlo iba o jednu miestnosť. Závesy medzi jednotlivými posteľami boli pritenké a postele s nebesami sme takisto nemali. Takže sme všetko počuli. Hope s Jessicou neboli jediné, čo si domov vodili návštevy, no robievali to najčastejšie; niekedy mali dokonca viac než jednu návštevu za deň!

Skutočnosť, že som prišla do kontaktu s pedofilmi – a myslím to doslovne –, spôsobila, že som vlastne nemala záujem o sex. Tiež k tomu prispeli aj moji rodičia. Sex som vnímala ako čosi zlé, čosi, čoho som sa v žiadnom prípade nechcela zúčastniť. No keďže som bývala s tými dievčatami, môj názor sa v tomto smere postupne menil. Keď to nerobili, aspoň o tom často hovorili. A aj keď sa na mne smiali, na hlúpe či naivné otázky mi vždy odpovedali. Alebo, ako to robila Hope, dali mi lekciu z masturbácie. A tak napokon zvedavosť zvíťazila nad nechuťou a ja som sa rozhodla vyskúšať to. Vlastne som sa rozhodla porozmýšľať o tom, či to neskúsiť. Zo začiatku som príležitosti, ktoré sa mi naskytli, nevyužila. Jednoducho som si stále nebola istá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Záhrada motýľov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.