Copyright © S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 2009

Translation © František Ryčl, 2010

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2010

ISBN epub 978-80-7565-137-2

ISBN mobi 978-80-7565-138-9

Věnováno Renatu Realimu, Henzi Holzerovi, Friedlu Muschlechnerovi, Reinhardu Karlovi, Wolfgangu Güllichovi, Mugsu Stampovi, Rogeru Baxterovi-Jonesovi, Wandě Rutkiewiczové, Slavkovi Svetičičovi, Pierru Béghinovi, Brunovi Cormierovi, Renatu Casarottovi, Gian-Carlu Grassimu, Benoitu Chamouxovi, Alison Hargreavesové, Trevoru Petersonovi, Scottu Fisherovi, Eriku Escoffierovi, Alexu Loweovi, Sethu Shawovi...

„Je těžké věřit v nějaký ideál, dyž pro něj mnozí zemřeli.“

Mark Twith

„Zdá se, že nejlépe se lidé soustředí, když se po nich požaduje o něco víc, než je obvyklé, a když mohou dát víc, než je obvyklé. Když se po nich požaduje příliš málo, nudí se, pokud kladeným požadavkům nedorostli, stávají se bázlivými. Stav plynutí probíhá v neurčitém pásmu mezi nudou a strachem.“

Mihaly Czíkszentmihályi,

psycholog z Chicagské univerzity

ORTLER, V LÉTĚ 2004

Ledovce neumírají, mizí, než zmizí docela, říkám si, zatímco překračujeme bublající potůčky. Pořád do kopce. Je tepleji, než mělo být, i když je jasné ráno. Vzpomínám si, že dřív, za mého mládí, bylo v těchto ledových oblastech v průběhu nočních hodin tak chladno, že sníh a voda mrzly. I v letních měsících. Jen hluboko pod ledovcovými splazy bylo dál slyšet vzdálené zurčení, prosakující roztátou vodu z předešlého dne.

Mám sice nedobrý pocit — teplá rána jsou v horách posly špatného počasí —, ale strach se zatím ještě nedostavuje. Ani vztek kvůli ubývání ledovců vlivem oteplování Země. Poslední dobou se už nerozzuřím tak rychle jako dřív. Přitom je úpadek hor viditelný všude. Na ledovcích i slyšitelný, ba dokonce ho můžete vnímat i čichem. Kde taje permafrost, země klouže, potí se, páchne. Všude je cítit hnilobu.

Zastavuji se a rukou ukazuji na šedočernou skalní stěnu nalevo od nás. Spočívá ve stínu. Přesto z každé trhliny kape voda. „Tam někde,“ říkám, „jsme udělali prvovýstup. Brzy to bude třicet let.“ „Obtížný?“ ptá se Wolfgang, který je horský vůdce, a obhlíží tisícimetrový svah. Vidím, jak očima zkoumá skálu, ohmatává ji. To zkušení horolezci dělávají, že si předem zpovzdálí plánují nejschůdnější cestu skalní stěnou. Tento způsob hledání — hledání použitelné cesty, nové cesty — patří k rituálu každého prvovýstupu. My ovšem dnes nechceme najít novou cestu, nýbrž jen nejstarší výstupovou cestu na Ortler, abychom ji mohli sledovat až k vrcholu. Proto stojíme pod takřka kolmými stěnami Dolomitů na západní straně Ortleru, nejvyšší hory Jižního Tyrolska, a díváme se na skálu. Přesto — ani pořádně nevíme, zda máme zahájit výstup. Je příliš teplo a brzy začne padat kamení. Teď je ovšem zbytečné lamentovat nad ničením hor, navíc když všichni, jako nedílná součást své doby, přispíváme k tomu, že led taje. Ostatně i já, jakkoli jsem bojoval za záchranu hor, jsem jezdíval autem.

Nedaleko od nás už dopadají na mrtvý led první kameny. „Pryč od stěny,“ křičí Hubert, můj o devět let mladší bratr, který si ještě zachoval instinkty horolezeckého nováčka. Dříve jsme chtěli vědět, jak uchovat hory pro další generace takové, jaké jsme je objevili my — vznešené, mocné, nebezpečné, vyzývavé. „Všechno pro svět budoucnosti,“ šklebí se Wolfgang a uskakuje pár metrů stranou, když se nad námi na stěně zase ozve rachocení. Suť na tajícím ledu, na které stojíme, začíná ujíždět pod nohama a Wolfgang má co dělat, aby udržel rovnováhu. „To je ten náš dorost,“ poznamená na to Hubert a rád by věděl, co dělat. Máme stoupat dál při hledání nejstarší cesty k vrcholu Ortleru, kterou přesně před 200 lety našel psanec a lovec kamzíků jménem Josef Pichler, zvaný Pseirer Joséle, nebo se vrátit ke Třem studánkám za Trafoi, kde jsme zaparkovali auta? Odtamtud jsme během včerejška vystoupili až k chatě Berglhütte.

Zase jedno z těch rozhodování, která mě provázejí po celý život. Jít dál, nebo se vrátit? Jsou chvíle, kdybych měl dobrý důvod to vzdát, lehnout si na sluníčko a vykašlat se na všechno to riskování. Ale co pak? Posuneme se někam? Odpočinout si, proč ne, ale když teď skončíme, bude to totální kapitulace. Něco definitivního. Měli bychom to aspoň zkusit. Samozřejmě se musím přemáhat. Jistě že větší sílu předvedete, když to nevzdáte, než když půjdete domů. Protože nastoupit do stěny znamená snášet námahu, podstupovat riziko. Možná se ale přesto podaří najít správný nástup a možná se pak při lezení zbavím mdlého pocitu prázdnoty, který se ke mně plíží, když jsem nerozhodný.

Co ještě postrádám, je ono instinktivní Něco, jež cítím při každém výstupu. Jakmile jsem už jednou na cestě, většinou si vystačím sám se sebou. Jako bych byl bytost, která tvoří celek spolu se vším ostatním. I se svými lezeckými partnery.

Později, až budu zase v Juvalu, kde se svou rodinou trávívám letní měsíce, znovu mě ten pocit prázdnoty dostihne. Nemá to nic společného se Sabinou ani s dětmi; mají radost, když tu jsem. Jde o něco jiného. Nahoře jsme se všemi odkázáni sami na sebe. A každý výstup může skončit smrtí. Nikdo nám nepomůže překonat naše pochybnosti; zvláštní pocit osamělosti, kterého se nezbavíme, je pořád s námi. Na rozdíl od civilizace, kde si můžeme vsugerovat všechny žádoucí jistoty. Taky jiné než ona univerzální zkušenost, ze které se rodí náboženství.

Jdeme přes suť dál, stále podél stěny. Do tváře nám teď fouká slabá horská bríza. Kameny jsou uvězněné v ledu, sníh je zmrzlý, ne však tvrdý. Při každém kroku se bořím do firnu. Vysoko nad námi je bariéra z rozlámaného ledu. Zdá se, že je vysoká takových šedesát metrů, i když částečně sesutá. Svahu pod ní ve směru sesuvu se musíme vyhnout, říkám si v duchu. Suť, lavinové kužely a krátery na úpatí stěny svědčí o tom, že s lavinami sjely dolů tuny ledu a kamení. Tam tedy nesmíme lézt v žádném případě. Strach se dostavuje jako předtucha, zřejmě jej vyvolaly minulé zkušenosti.

Už od samého rána mám ten neblahý pocit. Není to skutečný strach, spíš takový káravý hlas v mém podvědomí. Je třeba dát si pozor. Nedělá mi starost, že bych ten výstup nezvládl, narůstá ale obava, že by nás mohl zabít padající led. Ve fantazii se mi odvíjejí pochmurné obrazy, zatímco se dostáváme k nějaké temné rokli. Hned na první namrzlé ploše jsem uklouzl. Můj pád zastavil reflexivně zaseknutý cepín. Nutím se jít dál bez zastavení, ale svaly mi stahují křeče. A pokaždé, když se Hubertovi cepín odrazí od kamene, vzpomenu si na oba bratry, které jsem ztratil při lezení. Ani pomyšlení, že by zahynul ještě další.

Z žabí perspektivy vypadají nevinně dokonce i strmé stěny. Jako by se daly přehlédnout. Taky stěna nad námi se nyní zdánlivě ve vyšších partiích svažuje. Jako by tam byla plošší. A terén má trhliny, úchyty, celou výstupovou linii. „To půjde,“ říkám. Zkušeným okem dokážu odhadnout strukturu skály. Takže zkusme to! Naše první usnesení toho dne: nástup přímo pod cílem, o 700 metrů výš na ledové hraně. Nad ní nyní září ranní obloha.

Od prvních úchopů na skále se z nás stávají čtyřnožci. Nedokázal bych říct, že při tom sleduji nějakou speciální techniku, prostě vystupuji vzhůru, paže a nohy se pohybují jakoby samy od sebe. Propast pod námi se sice zvětšuje, ale nevšímám si toho. Vidím a cítím už jen šátrání a úchopy rukou, kladení nohou. Lehké, krátké dotyky.

Lezení je věc koncentrace. My lezci přitom žijeme v jakémsi vlastním světě. Vše ostatní se vytěsňuje, vzpomínky mizí. Vnější svět jako by byl oddělen, někde daleko. Jako by na světě neexistovalo nic jiného než náš malý tým. Jsme tu už jen sami pro sebe. Sestupujeme do svého bytí, které v nížině, tam dole ve městech, neexistuje. Přitom je všechno tak skutečné, protože na všechny naše smysly, instinkty a síly se kladou větší nároky než kdy jindy. Vše děláme jakoby automaticky. Díváme se, hmatáme, doufáme a pohybujeme se. Vše se navzájem doplňuje — ruka, chodidlo, paže, noha a úder srdce splývají v jedno. Jako při tanci. Stoupání brzy přechází v jeden plynulý pohyb. Jsme zcela jen tu, s napjatou pozorností, a přece uprostřed sebezapomnění.

Jako bychom v tomto povzneseném stavu byli blíž zvířecímu bytí než lidskému. Proto jsem jako lezec nikdy neměl problém s tím, když mě přirovnávali k veverce nebo opici. To, co je spojuje s námi lezci, je ona naprostá samozřejmost pohybu, kdy nehraje roli výška ani hloubka a z okolní krajiny se stává pouhá kulisa. Lezení se děje teď a pro sebe. A přesto — tento způsob bytí je absolutní riziko. Už jenom kvůli té propasti. Taky jsme si stále vědomi, že nás obklopuje nebezpečí, a čím výš stoupáme, tím víc jsme ohroženi, a vzdalujeme se od jakékoli pomoci a bezpečí; odkázáni jen na sebe. Neustále se pohybujeme na okraji vlastní existence; hazardujeme s našimi životy, protože v každém okamžiku hrozí, že se zřítíme. Jednáme instinktivně a bojujeme o přežití, a to jako by nepřipouštělo žádné chyby. Jednání, mysl a bytí jsou nyní v jednotě. Tak jako se stoupání stává lezením, protože potřebujeme i ruce, abychom udrželi rovnováhu, proměňuje se lezení nevědomě v plynutí.

Během výstupu si takové myšlenky nepřipouštíme. Teprve až jsem zase doma, s vědomím, že všechno dobře dopadlo, přidá se k pýše pocit znovuzrození. Ale v mých vzpomínkách zůstávají naživu také chvíle děsu, když podklouzne mačka nebo povolí chyt. Ještě dnes, po šedesáti letech, si dokážu vyvolat pocity, které se mě zmocnily jako patnáctiletého, když jsem se poprvé z vrcholu Sass Rigais díval severním směrem. Pod sebou propast hlubokou 600 metrů! V duchu se ptám, proč ve mně tento pohled do hlubiny zanechal tak trvalé stopy? Jak může hrůza při pohledu do dosud ještě nikdy neviděné hloubky zůstat zapsána v molekulárním pletivu mých paměťových buněk tak jasně a trvale, že si tento emocionální zážitek dovedu vyvolat se všemi detaily ještě po uplynutí celého lidského věku. První horolezecký výstup změnil můj život; cítil jsem, jak se instinktivně učím pořád dál. Zjistil jsem, že bezpečnost je relativní a že souvisí s nároky, které na sebe kladu.

Při výstupu na Ortler nám rychle došlo, že nejrozumnější by bylo vrátit se. V bezpečí bychom zůstali pouze tehdy, pokud bychom se do výstupu vůbec nepustili. Ale nyní, když už nás zvědavost či naivita dovedly až k úpatí stěny, to chceme alespoň zkusit. A přece nedočkavě myslíme jen na to, abychom měli výstup co možná nejrychleji za sebou.

První lanové délky nad úpatím stěny lezeme současně. Každý sám. Je to rychlejší než s jištěním, také podmínky jsou zde prozatím perfektní — tři týdny teplého počasí, po nichž následoval týden s novým sněhem a mrazem, upravily sněhové žlaby na začátku stěny, že jsou pro lezce dobře schůdné. Takové ideální podmínky se už třeba nikdy nezopakují, říkáme si. Jestli se změní počasí, jestli se ještě víc oteplí, bude vytyčená cesta nadále extrémně nebezpečná.

Globální oteplování je nezvratná skutečnost a velké horolezecké výstupy činí stále nebezpečnějšími. Přesto stoupám nahoru po strmém ledu. Ještě pořád. Zmiňuji se o tom, protože sám docela nechápu, proč jsem právě tady, na západní stěně.

Připravoval jsem si už spoustu scénářů — hory bez ledu, zmizení permafrostu, zrychlující se eroze. Patří mezi ně i představa, že jednou bude s lezením po ledovcích v Alpách konec. Nemusí to být nemožné, přesto znovu a znovu vyhledávám nebezpečný terén: křehký svět nad propastí. Jak jsem se jen mohl zaplést do všech těch protimluvů? Vždyť přece ani mně se nepodaří globální oteplování zastavit. Ačkoliv jsem opakovaně upozorňoval na jeho příčiny a především na jeho důsledky, nic jsem samozřejmě nepořídil.

Proč se pořád ještě vydávám na hory? Možná ze vzdoru nebo protože se při lezení používá ta část našeho já, která se neřídí rozumem. Pošetilost často bývá branou k novým zkušenostem. Náš mozek pátrá po chybách, aby se z nich poučil. Fascinující schopnost! V intuici, v onom podvědomém vědění, které horolezci používají, se koncentruje celoživotní zkušenost. Všichni se učíme jen pokusem a omylem. Intuice se nestaví proti rozumu, to činí spíše bláhová naděje, že plán cesty, jímž se řídíme, musí nutně odpovídat skutečnosti.

Mezitím se už přes hodinu zdržujeme pod serakem, visutou ledovou bariérou, která se kdykoli může oteplit a zavalit stěnu pod sebou ledovými úlomky různé velikosti. Proud ledu je hustý, strhává a nakonec shazuje do propasti. Především ve spodní části stěny se před nárazem ledu nedá uhnout. A než se dostaneme nad serak, to může trvat ještě devět hodin.

KÖNIG — SEVERNÍ STĚNA, 1964

Už padesát let přetavuji myšlenky v činy, více či méně úspěšně. Úplně neúspěšný jsem nebyl nikdy; vše, o co jsem se kdy snažil, mi přineslo přinejmenším cenné zkušenosti. Pouze v oblasti ochrany životního prostředí se zdá každé nasazení, kohokoli a jakékoli organizace, marné. Vymírání druhů, globální oteplování, úbytek lesů, zatěžování hlukem — všechny tyto tendence se neustále zhoršují, navzdory protestům tisíců lidí. Naše bezmocná gesta nás stojí spoustu energie, zlo však neustupuje. Není tedy nic platné, když se všichni zasazujeme „za dobrou věc“. Stejně jako při horolezectví však musíme převzít zodpovědnost i za maličkosti.

Když se dnes dívám na velké alpské štíty, musím si přiznat, že je to s nimi mnohem horší, než jsem si před dvaceti lety dokázal představit. Severní stěna Matterhornu, nástupové pole, je pryč, zmizelo. Eiger — všude se odlamují kusy velké jako výškové domy. Severní stěna Königsspitze — dolní polovina je odledněná. Je to k uzoufání! O horolezectví jde při tom až v poslední řadě. Vždyť je beztak neužitečné.

Přesto jsem s horolezectvím nepřestal. Energii k němu čerpám z napětí mezi ideou a skutečností. Protože při lezení jde o lidskou přirozenost — když se zdánlivě nemožné stává vzrušující skutečností. Zvláště pak v extrémním lezení. Všechno je neustále v pohybu. Nejde o vrchol ani o cestu, jde o přežití. Když dáváme život v sázku, hnáni jedinou ideou, připadá nám rázem takový způsob jako jediný správný.

Já vím, také skalka z domácích rostlinek před dveřmi vlastního domu je smysluplná, také ochránci přírody se cítí dobře, když mohou být v přírodě; možná jsou dokonce méně nafoukaní než my horolezci. Pokud se snaží zachránit aspoň malý koutek ekosystému, dělají opravdu něco dobrého. Pro nás všechny. Třebaže si toho nikdo nevšimne. Ale pomáhá veškerá tato námaha nějak Zemi? Severní stěna Königsspitze se kvůli tomu v žádném případě hned tak nestane znovu ledovou stěnou.

V roce 1964, když jsem chtěl tuto strmou stěnu zlézt poprvé, nebyli jsme můj villnösský spolulezec Heindl a já v boudě na Hintergratu sami. Několik lanových družstev z Meranu a z Innsbrucku vyrazilo druhý den ráno před námi, takže jsme museli v první třetině stěny několikrát delší dobu čekat. Na tenké ledové glazuře ležel na klíčovém místě sníh a lezení bylo riskantní. Především poté, co se ranní slunce opřelo do stěny a začalo sníh rozpouštět. Heindl, o čtyři roky starší než já a jako mladý sedlák vždycky ve vynikající formě, zůstával naprosto klidný. Střídali jsme se ve vedení. Potom přišla řada na mě, abych jako první zdolal přechod z kombinovaného terénu do stěny klínového tvaru. Když jsem přední zuby svých maček, které jsme si předtím připnuli na boty, opatrně zabořil do tenkého ledu a přenesl váhu, uvolnily se pláty o velikosti talíře. Moje mačky nejednou zaškrabaly o skálu pod ledem. Bezděky jsem teď přenášel váhu také na ruce a lezl jsem jako po skále. Cepíny zaseknuté tak, jak je používáme dnes, tenkrát ještě nebyly. Široce roznožený jsem postupoval sem a tam, po jednotlivých stupních, které nebyly pokryty ledem. Dokud jsem se nedostal k ledovému poli na vrcholu. Tak jsem se naučil rovněž při lezení na ledu využívat struktury stěny, takže jsem postupoval vpřed bez jakýchkoli triků, ale současně i beze strachu, že se zřítím. Můj styl byl vždycky takový, příliš jsem se nespoléhal na techniku. Mnohem víc sázím na instinkt. Všechno ostatní v kritických chvílích selhává.

Led byl tenký a bylo obtížné najít místa pro jistící stanoviště. Když jsem hrotem cepínu udeřil do skály, sršely jiskry a seshora padaly ledové úlomky, jak první lanová družstva nade mnou vysekávala do ledu schody. Ze strachu, že mě zasáhnou a následkem toho ztratím rovnováhu, jsem se při čekání obracel ke stěně tak, abych ty, co šli před námi, viděl, jak visí nade mnou. Bylo mi jasné, že jakmile některý z nich spadne ze stěny, překotí se a po hlavě sletí rovnou na mě. V obavě, že by mě mohl strhnout s sebou a že bych se spolu s ním v jediném propletenci lan zřítil, mi před očima vyvstávaly obrazy, jak pukají lebky, mačky se zasekávají do padajících těl a naše drahé životy mizí v propasti. Nikoli nebezpečí pádu při lezení, nýbrž vyhlídka, že by mě někdo mohl strhnout dolů, ve mně vyvolávala takový strach. Přesto bylo snazší snášet podobné obavy, když jsem měl nebezpečí před očima. Během dalšího výstupu se strach rozplynul. Protože v žádné jiné situaci nejsme tak lačni života jako při lezení. Během něj se naše vědomí nachází ve stavu zvýšené ostražitosti. Chráníme si život při každém kroku a tvrdošíjně vzdorujeme nebezpečí, že si pochybnost o přežití vůbec nepřipouštíme. Riziko sice existuje vždycky, ale přesto věříme, že máme život stoprocentně ve svých rukou. Čtenáři v tom možná mohou vidět protimluv, nikoli však lezci. Po celé týdny, ba měsíce jsme rozebírali svou cestu po skále a ledu, při přípravě na výstup jsme si procházeli každý jednotlivý úsek.

Pouze jeden faktor nelze mít pod kontrolou — ostatní lezce. Heindl a já jsme tedy museli být rychlí, když jsme lezli jeden za druhým, ani na vteřinu nezaváhat a pro sebejištění na štandu používat vždy aspoň dva ledovcové šrouby. Přechod ze skály na led byl padesát metrů dlouhý, a tak se Heindl snažil lézt co možná nejsvědomitěji. Sebemenší nejistota — a jsi ztracen. Uklouzne ti noha, schází protitlak a sám se odrazíš od stěny. Když jsme dorazili na silný led, věděl jsem, že se výstup zdaří.

Tenkrát jsme ještě neměli lehké materiály, jaké dnes trh nabízí dokonce i turistům. Ale aspoň už dosloužilo konopné lano, které jsem používal při mnoha svých raných dolomitských výstupech. Jenže i moderní nylonová lana jsme si pořád ještě uvazovali kolem břicha. Vzájemně jsme se jistili pomocí Dülferova ramenního jištění, což je metoda brzdění, při které se lano vede přes ramena a záda k partnerovi. S takovýmto vybavením jsme při zlézání velkých stěn ovšem rychle naráželi na své limity. Především proto, že jsme se v žádném případě nesměli zřítit. Dnes se hranice obtížnosti posunuje stále výš i proto, že pád už nemusí nutně znamenat smrt. Naštěstí, říkám, nechci ale kritizovat ani ty, kteří se zříkají jakékoli formy jištění.

I naše sportovní schopnosti byly tehdy omezené. V rámci tréninku jsem běhal nahoru dolů po strmých svazích. Po špičkách. Avšak skutečný profesionální trénink jsme neznali. Ve dvaceti jsem sice vyvíjel jisté úsilí vylepšit si kondici, především jsem chodil do školy a o posilování svalů, vytrvalostním tréninku a vyvážené stravě jsme tenkrát měli sotva ponětí. Ani halový trénink neexistoval. To vše rozhodně neomlouvá nízkou úroveň našeho lezení, jen to konstatuji. A přesto, dobrodružství, která jsme v hoře zažívali, nás formovala. Pro mnohé z nás se horolezectví stalo zvláštním způsobem, jak žít. Někteří z nás se pro ně dokonce zřekli všeho ostatního. Vydali se za svou vizí, podobně jako dobrodruzi nebo poustevníci. Mnozí se chtěli stát profesionálními sportovci. Až jednou budu sedět na vrcholu té či oné hory, až si udělám jméno, řeknou si, pak jsem to dokázal. Od světa obyčejných lidí jsme byli všichni vzdáleni horizontálně celou věčnost a vertikálně i tisíc metrů. Já jsem vždycky vedl i normální život, pro jiné ovšem přestal existovat. Neměli vlastní rodinu, děti, ani dům, ani statek, mnozí dokonce ani byt. Někteří neměli štěstí a z hor se už nevrátili. A jiní zase ze dne na den, pro všechny zcela nečekaně, začali s něčím jiným — vystěhovali se ze země, pořídili si loď a vyrazili na oceán. Jako by se jednou provždy zřekli možnosti normálního života — žádná přítelkyně, žádné auto, žádné kino ani červené víno. Stejně tak by mohli žít ve vězení. Heindl a já jsme zůstali v Jižním Tyrolsku. On ve svých sedmdesáti letech ještě pořád vede statek „Pfaltener Hof“ a já zase spořádaný měšťanský život. Pod severní stěnou Königsspitze se v létě pasou mí jaci, tibetský vysokohorský skot.

Severní stěna Königu ještě v roce 1964 něco znamenala a my, extrémní horolezci, jsme tvořili malou uzavřenou skupinku. Celé dny jsme jedli jen sardinky a chleba, pili jsme vodu ze sněhu nebo cumlali led. Když jsme konečně dosáhli vrcholu, často nás prsty na rukou i na nohou bolely tak, jako by nám měly každou chvíli upadnout. Naše propocené šaty smrděly, kůže pálila, konečky prstů jsme cítili, jako by byly z hrubé kůže. Na hoře jsme ale byli mezi svými a se sobě rovnými. Potom se ale někteří z nás oddělovali. Začali se věnovat normálním kariérám. Mnozí mí přátelé se stali lékaři, jiní řemeslníky, jeden vědcem. Já zůstal dobrodruhem. A jiní zase nešli na univerzity, později nikdy nevyjížděli do světa a dnes nemají žádný důchod. A zatímco já si ve svém hradu povídám u hořícího krbu s mladými dobrodruhy nebo starými přáteli, oni naslouchají, jak déšť bubnuje na celty jejich stanu. Nenávidí mě za to, že jsem se nestal ani poustevníkem, ani fundamentalistou, a už vůbec ne kariéristou nebo důchodcem. To, co mě stále ještě pohání, je zvědavost; v poslední době pak navíc hledání odpovědi na otázku, co jsme my lidé vlastně zač.

Severní stěnu Königu jsem později zlezl ještě víckrát. Se stále lepší výstrojí a za stále horších a horších podmínek. Led odtál, skály pod ním zvětraly a změnily se v suť, dnes se drolí pod podrážkami. Mizení alpských ledovců, jež fundamentalisté vyčítavě nazývají pomstou přírody za špatné chování lidstva, rok od roku postupuje. Jedná se skutečně o katastrofu? Ano, je to katastrofa, berme ji ovšem jako pouhý fakt. Lamentace zabrání ničení životního prostředí asi tak jako má báseň o mladém Siegfriedovi, kterou jsem kdysi složil. Svět nikdy nebyl zdravý a nikdy nebude.

ORTLER — PRVOVÝSTUP, 2004

Všichni tři stojíme na sněhovém poli a díváme se jeden na druhého. Ztratili jsme se? Vězíme uprostřed mlhy, vysoko nahoře na západní stěně Ortleru, strmé jak kostelní věž, a klademe si otázku, jak dál. Nebo snad už není žádné dál? Každopádně se orientace ztížila natolik, že spíš hádáme, kam jdeme, než abychom postupovali předem zvolenou cestou. Jak jsme mohli být tak lehkověrní a začít stoupat bez předem naplánované cesty?

Ale na takovéto stěně jde o to, sledovat stále jednu imaginární cestu. Pořád ještě ale není terén příliš strmý a my tři si vystačíme bez lanového jištění. A tak každý leze dál sám za sebe. Doufejme, že se mlha brzy protrhá, což nám ulehčí orientaci. Přesto přibývají starosti, taky strach. Co když začne bouře nebo mlha ještě zhoustne? Protože ale Hubert a Wolfi suverénně zvládají terén, ve kterém lezeme, nechci sýčkovat.

To je ono, ten velký rozdíl od horských výstupů před čtyřiceti lety, když jsem se se svým mladším bratrem Güntherem odvažoval na nejobtížnější lezecké partie v Alpách. Byli jsme tenkrát tak mladí, cítili jsme se nezranitelní, ba nesmrtelní. Jenže teď mám rodinu a Hubert a Wolfi také. K tomu se přidává spousta závazků, které jsem na sebe dobrovolně naložil. Svůj osud mám ve vlastních rukou, ale osud lezeckých partnerů mi není lhostejný. Vzájemně sdílíme odpovědnost. Přesto může každý nést jen tu svou. Podstatnou roli zde hrají emoce. Fakt, že jsem v horách ztratil dva bratry, činí mé rozhodování ještě těžším. V tomto okamžiku hrozí nebezpečí shora — padající kameny, laviny. Při špatné viditelnosti se situace ještě zhorší.

Na globální oteplování teď nechceme a nedokážeme myslet, jen že se odtud musíme dostat. Kdo zůstane, je ztracen. Samozřejmě bychom se ještě mohli vrátit zpátky, ale nejsem si jist, zda by byl útěk dolů bezpečnější než cesta k vrcholu. Není důležité, jestli vrcholu dosáhneme nebo ne, jde už jen o holé přežití.

Všichni tři víme, že kamení a led padají na horách nejčastěji ve spodní části stěny a předpolí. Nebezpečí, že nás zasáhnou, proto více hrozí při sestupu dolů. Takže tedy vzhůru! Co když se ale dostaneme na neschůdný terén? Vystačí těch pár skob a ledovcových šroubů, které máme pro případ nouze, na extrémně obtížné skále a ledu vrcholové stěny? Co naplat, pro větší bezpečí musíme nahoru. Hledáním spásy v dalším výstupu jdeme do nejistoty, ale riziko zasažení ledem a kameny se směrem vzhůru snižuje. Nyní jde už jen o jedno — najít nejlepší cestu z pasti. Stěžovat si na tající ledový pokryv a na zvětralou skálu nám nepomůže; jde o prostá fakta, se kterými se musíme vyrovnat, pokud chceme přežít. Už neuvažujeme v globálních souvislostech, v tuto chvíli nám záleží pouze na nás samotných.

Jsem si vědom, jak směšně takový egoismus působí — co znamená osud jednotlivce ve srovnání s osudem celé Země! Tento nepoměr nás teď ale nezajímá. Stěna i tento den se scvrkly na něco nepatrného — naše životy. Mraky se válí a v jedné díře mám pocit, jako bych hluboko dole skrze mlhu rozpoznával dno údolí. Ano, hluboko pode mnou, mezi mýma roztaženýma nohama, jako by zvonem smogu prosvítala moréna. Jiná skutečnost. Bělavá kupole mrtvého ledu odděluje na okamžik oblohu od našich nohou. Jako bych visel ve vesmíru. Dívám se různými směry — jednou dolů, abych viděl, kam šlápnout, pak zase nahoru, abych našel další chyt. Nevnímám propast jako stahující vír, jsem s ní svázán.

Na titanových mačkách stoupám dál do svahu, vstříc novým měsíčným krajinám. Není vidět téměř nic. Všude ticho — ani kámen se neskutálí, ani ledová skořápka nezapraská, terén pro nás není nijak zvlášť obtížný. Každý krok, můj i kamarádů za mnou, je jistý. Přesto mě něco znepokojuje. Ne, není nerozvážné, co děláme; svá lehkomyslná léta už máme za sebou. Zůstáváme ostražití. A teď tuším nějaké nebezpečí.

Takové situace znám už z tisícerých horských výstupů. Příliš velké riziko? Ano, riskovali jsme, už když jsme se vydali na tuto výpravu. Kdyby o tom věděl někdo jiný, pochyboval by o našem rozumu nebo by nám cestu přinejmenším rozmlouval. Uvědomuji si, že riskujeme hodně, ale vyčkávat by teď bylo ještě riskantnější. A znám Wolfiho, jeho vztek i co dokáže, taky Hubertovu výdrž. Není cesty zpátky. Proto si už nemůžeme dovolit žádnou další chybu.

Naše životy jsou v sázce. Co však znamenají hrozby, kterým jsme vystaveni, ve srovnání se skutečnými katastrofami, jež ohrožují Zemi? Klimatické katastrofy, jako globální oteplování nebo nová doba ledová, srážka s kometou, epidemie. Svět bez lidí. Přemýšlím o prázdném světě a zdá se mi to jako dobrý podnět k hledání nového životního stylu. Takového, který Zemi prospěje, na rozdíl od konzumu. A když mi vítr fouká do tváře a ledové krupky tančí před očima, přeji si občas, abych se stal mstitelem, který sestoupí z hor a vyhladí všechen hluk, zplodiny a smog, které stoupají z údolí. Ne, neblouzním o novém světě bez civilizace, který by se dal vystavět na troskách toho starého — bez pokroku, bez znečištění CO_2, bez hluku. Uvědomme si, že Země přece nikdy nebyla žádným rájem a ani jím nikdy nebude. Avšak při lezení prožíváme stále znovu poznatek, že svět nad oblaky je nepřítelem života, a proto z něj chceme zase uniknout.

Čím výš se dostáváme, tím víc se otepluje. Zhoršuje se stav sněhu. Všechno by bylo jednodušší, kdyby na skalách ležela silnější vrstva sněhové pokrývky; a směr výstupu, jak je popsaný v průvodci, se stále ještě nedá rozpoznat. Přesto žádnému z nás tří ani nepřijde na mysl, abychom se vrátili. Namísto toho si namlouváme, že už nám nic nehrozí. Je to jen pud sebezáchovy? Dost možná, prostě to musí vyjít. Ano, protože kdo svůj další postup vpřed považuje za nemožný, předem prohrál. Teď nám musí být jedno, co by si o tom mysleli druzí. Děláme, co musíme. Úspěch, nebo ztroskotání, tak ta otázka nestojí. Jen to prostě musíme přežít. Až po uši v problémech, které jsme si způsobili sami, lezeme dál a dál, noříme se hlouběji do strachu, za který si můžeme sami.

My horolezci jsme úplně stejní zbabělci jako všichni ostatní. Když jsme v maléru, nejdeme dál za svým cílem, prostě se jen řídíme pudem sebezáchovy. Kdo tvrdí něco jiného, je pokrytec. Funkcionáři spolků ať se klidně ve své starosti o popularitu horolezectví navzájem předstihují ve zpochybňování všech rizik na horách — jako kdyby horská turistika utrpěla, kdyby se přiznalo, že je horolezectví nebezpečné. Jak vysvětlit, že děláme s plným nasazením něco, co je životu nebezpečné. Něco takového přece odporuje zdravému lidskému rozumu. Jistě, používáme řadu zabezpečovacích opatření. Ale ta teď nejsou nic platná, vždyť nejsme na cvičné stěně.

V současnosti se může extrémní sportovec díky technickému pokroku v jištění plně soustředit jen na lezení. Má k dispozici moderní pomůcky, jako jsou friendy a nýty, stejně jako nové spolehlivé záchranné systémy — od vysoko položených bivakovacích bud přes vrtulníky s kompetentními záchranářskými družstvy až po komunikaci přes satelit. Svou pozornost tak může věnovat velkým stěnám a především způsobu, jak na nich postupovat vpřed. Přinejmenším tak dlouho, jak je schopen odhadnout nebezpečí. Když ale zmizí telefonní spojení a žádný vrtulník nepřiletí, nepomohou ani mobily, ani andělé. Dokonce i friend, který vám při nějaké panické reakci uvízne ve skalní puklině, nezůstává spolehlivým pomocníkem, nýbrž rizikovým faktorem v řetězci jištění, které selže v tutéž chvíli, kdy selže člověk.

SEVERNÍ PILÍŘ VILLNÖSSKÉ ODLY, 1965

Čtyřicet let před tímto výstupem na Ortler jsem se ocitl v podobně bezvýchodné situaci. Ve třech jsme stoupali na severní pilíř Villnösské Odly v horské skupině Geisler. Nevěděli jsme, zda je tam nějaká stará cesta. Zda se tudy vůbec dá projít. Tušili jsme, že pravděpodobně narazíme na neschůdný terén.

Také mí partneři, Paul Kantioler, urostlý malorolník z Villnössu, a Heindl Messner, můj vzdálený příbuzný, oba starší než já, propadali skepsi, když jsme po třech nebo čtyřech lanových délkách zůstali stát pod jednou převislou hranou. Jeden vedle druhého jsme trčeli na skále, hlavy zakloněné, a zírali jsme se smíšenými pocity na žlutou skálu nad námi.

„Jako Žlutá hrana na Kleine Zinne,“ řekl jeden z nich.

Bez sebemenšího přerušení vertikál rozděloval pilíř nad námi svět na dvě poloviny. Tyčil se nyní jako nějaká neskutečně veliká lodní příď. Stěna napravo byla jeden jediný velký převis. Lézt vzhůru tudy — naprosto nemyslitelné! Jen na levé straně hrany jsem viděl několik zářezů a lišt, po kterých by se snad dalo vytáhnout nahoru. Pod námi, v hloubce několikrát přesahující výšku kostelní věže, se táhl kar. Z ptačí perspektivy vypadal ploše. Šlo o optický klam. Věděli jsme přece, jak strmé jsou ty haldy suti, dosahující až ke kraji lesa. Několik hodin předtím jsme se s námahou drápali k úpatí stěny po drolící se suti.

Brzy zrána jsme vyrazili ze St. Peteru ve Villnösském údolí. Tenkrát tu byla jen jednostopá silnice, která se vinula řídce osídleným údolím v četných zákrutách; pak jsme pokračovali po štěrkové cestě do tmavého lesa. Všechny cesty se tenkrát užívaly jen málo a stezky vedoucí výš už skoro vůbec ne. Dnes se po dně údolí a podél svahů škrábou autobusy, auta i náklaďáky. Co nejvýš to jde. Čistý horský vzduch vystřídaly výfukové zplodiny, někdejší ticho nahradil hluk. Tak jako všude jinde.

Kde se ještě před pětatřiceti lety táhly nedotčené příkré svahy, pastviny a lesíky s modříny a limbami, jsou dnes průseky, chaty a silnice. Spousta střešní plochy a skleněných fasád. Všude samé budovy. Při pohledu zblízka — dřevěné obložení a okna jako oči ze skla. Mezi nimi silnice a turisté jdoucí husím pochodem. Ty spousty lidí si za krásných dní a na četných vyhlídkách navzájem překáží ve výhledu.

Nestěžuji si, na to nemám právo. Obraz venkova je dnes ostatně mnohem pestřejší než kdysi. Dívat se ze severního pilíře Villnösské Odly na Gschmagenhartskou louku by dnes bylo mnohem zajímavější než například v roce 1965. Jenže tam nahoru už nikdo neleze a nikdo odtud neshlíží. Výstupy jako tento vyšly z módy. Co se ale změnilo ještě víc než louky — a na to nás žádné prognózy nepřipravily —, je sama struktura skal. Jsou rozpraskané, ve velkých kusech se rozpadají. Hory mého dětství nejsou ještě úplně pryč, ale zkáza se místy rozprostírá na ploše rozsáhlé jako panelákové sídliště. A na úpatí Geislerspitzen leží jako svědectví probíhajících změn obrovské balvany a spousta světlé suti.

Tak se pro mě tyto rodné hory staly symbolem devastace. Vysoko na stěnách se lesknou, kamkoli se člověk podívá, světlé plochy, pod stěnami narůstají kary. Nejeden skalní balvan byl odhozen na stovky metrů daleko. Pouhou silou mrazu a gravitace. Skalní kazatelny, zakleslé bloky a výčnělky, na kterých jsem kdysi stával, se dnes válejí rozbité v karu. Rozdrcené jako trosky vyvržené z moře. Tak se Dolomity kus za kusem rozpadají, stávají se opakem toho, čím byly kdysi — korálovými útesy vyrostlými z moře. Nyní se proměňují v hromady kamení, v budoucí pouště. Vše chátrá. Pamatuji si, že i za mého dětství působila eroze, ale jádro hor zůstávalo nedotčené.

Večer před túrou jsem si cestu, jež existovala jen v mé představě, procházel pořád dokola, znovu a znovu. Opakovaně jsem v duchu zkoušel každý úchop, každý krok, každý výčnělek. A toto lezení bylo stejně málo virtuální, jako byl reálný dosavadní výstup, pohyby, propasti, pochybnosti. K tomu se přidával onen ustavičný strach, že se zřítím. Nikdy se mi nezdálo o tom, že bych si dopředu svou cestu naplánoval krok za krokem. Teď se ale vše komplikovalo, protože to bylo jinak, než jsem si představoval. Pokud jsem nechtěl zpanikařit, musel jsem vzít na vědomí realitu. Po celou dobu jsem upřeně myslel na to, že je třeba jít dál, vzhůru.

Předtím už tento stav několik týdnů, především před usnutím i po probuzení, ovládal všechny mé pocity — nešlo tedy o žádný zbrklý skok do neznáma. Proto taky nebylo myslitelné nic jiného než jít dál, na další nezbýval čas. Zůstali jsme jen skála a já. Nevím už, jak dlouho to trvalo, než jsem si připravil skoby, karabinky a lana. Když jsem se vydal na převis nalevo ode mě, existovala už jen stěna nade mnou a dva kamarádi, kteří mě jistili. O nějakých čtyřicet nebo i více metrů výš ve skále temná díra, kde snad bude možné stát. Doufejme! Šplhal jsem výš, prsty zaryté do sebemenších jamek, špičky bot na výstupcích. Krok za krokem, úchop za úchopem. S každou vteřinou se mi vracela rozvaha. Jak, to jsem sám nevěděl. Čas přestal existovat. Jako bych se povznesl mimo prostor a čas, do své vlastní skutečnosti. Vše, co se kdy stalo, a vše, co se ještě stane nebo může stát, se najednou smazalo. Přesto jsem si uvědomoval, jak je naše situace kritická. Neměl jsem sice strach, že spadnu, ale tu propast, která se pode mnou rozevírala, jsem si ustavičně uvědomoval. Sestával jsem už jen ze soustředění a opatrnosti. Každý pohyb znamenal riziko, protože jsem musel ověřovat všechny nové úchopy a zároveň koordinovat práci těla. Toto ustavičné zvažování — půjde to, nebo je to nemožné? — zaměstnává ve stejné míře ducha, instinkt i motoriku. Lezení naplnilo veškeré mé bytí.

Lidem kolem mě dělalo vždycky problémy pochopit, jak můžu být tolik oddán skalám, horám. Mně bylo naopak cizí, jak žili oni. Lezení má blízko k nějaké archaické zkušenosti snad právě proto, že se při něm člověk nejintenzivněji vyrovnává s tím, s čím se museli dennodenně vyrovnávat lidé v pravěku — s holým přežitím. Na hoře jsem si často představoval, že po návratu domů si zajdu někam do společnosti a budu mezi lidmi, abych se spolu s nimi radoval ze života. Těšil jsem se na to, dokud jsem ještě setrvával v horské samotě. Když jsem se pak vrátil zpátky do civilizace, nechtěl jsem s ostatními sdílet jejich styl života a raději jsem zůstával sám. Proto jsem nešel na pivo, nýbrž domů, kde jsem mohl být sám sebou. Nedokázal jsem nalézt cestu k druhým lidem. Zatímco když šlo o přežití, uvědomoval jsem si život intenzivněji. Proto jsem se tolikrát po návratu do údolí cítil jako znovuzrozený. A především po měsících nepřítomnosti v civilizaci, když jsem se vrátil z divočiny, jsem byl plný chuti do života, kreativity, energie. Ti druzí tomu ale nikdy nerozuměli a jen vrtěli hlavou nad tak „pochybným způsobem života“, v němž neustále hrozilo nějaké nebezpečí.

Během prvovýstupu na severní pilíř Villnösské Odly nás za převisy čekal lehčí terén a po snadno schůdné skále jsme se dostali k vrcholu. To způsobilo, že má chuť k lezení ještě narostla. Když jsem o rok později znovu zlézal v Dolomitech, v Gardenaccijské skupině, Stevijskou trhlinu, nejenže jsem věděl, že náš výstup na pilíř Odly byl o něco těžší než v oné trhlině, nýbrž jsem si uvědomoval i to, že jsem schopen lézt ještě lépe.

Na stěnách Stevie, jak jsme slyšeli, existovala výstupová cesta starého Vinatzera, zvaného Batista de Val, která po všech, kdo ji chtěli zdolat, vyžadovala vydat ze sebe první poslední. Ta cesta měla zůstat zachována v původní obtížnosti.

G. B. Vinatzer býval na skále geniální. Grödenský horolezec, který v mládí, mezi dvaceti a pětadvaceti, uměl lézt po skalách jako tenkrát nikdo jiný. Dlouho se o něm nevědělo a v jeho době ho znal málokdo. Dnes platí za novátora horolezeckého umění období „sesto grado“, kdy se v třicátých letech minulého století nově definovaly hranice horolezeckých možností. Mimořádně obratný byl Vinatzer na drolivých skalách a při zlézání trhlin. Jeho prvovýstupy — Furchetta, přímý výstup na severní stěnu; jižní stěna Marmolada di Rocca; Stevijská trhlina — platí ještě třicet let po svém prvním zdolání pro každého dolomitského horolezce za prubířský kámen!

Vinatzerova trhlina na Stevii se táhne přesně v místech největšího převisu. Zcela se ztrácí pod skalní střechou. Zezdola vypadá terén nad ní děsivě. Přesto jsme ji zlezli — Heini Holzer a já. Ostatně Vinatzer ji taky zdolal, řekli jsme si, a žádný z nás horolezců není natolik šílený, aby se nenašel někdo ještě šílenější a pokusil se lézt po něm.

Heini Holzer, mezi lezci trpaslík, ale s mimořádnou šikovností v trhlinách a komínech, byl tenkrát mým nejlepším lezeckým partnerem.

Bylo světlo a deštivo, když jsme Heini a já začali výstup na převis Rissreihe. Na obloze visely těžké mraky a Langkofel měl nasazenou šedou čepici z mlhy.

Prvních sto metrů byl převis trhliny asi desetimetrový. Přesto byl schůdný! Heini šel první, na délku lana přede mnou, já za ním. S roztaženýma rukama i nohama jsem chyty a stupy nahrazoval tlakem do stran a tak jsem zdolával jeden převis za druhým. Skoro při každém přenesení váhy padalo ze stěny kamení. Tak moc se skála drolila. Běžné skoby v ní nedržely. Jen pod nejvyšším převisem, kde trhlina končila, jsme našli dva háky. Ty sloužily k jištění. Na okraji střechy jsem objevil třetí, obrovský hák s kroužkem. Když jsem do něho chtěl zavěsit karabinku, zůstal mi v ruce. A tak jsem si ten ručně kovaný hák vzal s sebou. Poté bylo lezení o to riskantnější, že jsem neměl volnou ruku, abych mohl zatlouct náhradní skobu. Zbývalo nám tedy lézt dál jen za pomoci chytů a stupů, které byly k mání, při tom volně viset z převisu dolů. Když jsem se krátce podíval dolů, viděl jsem v karu spoustu balvanů, ale okamžitě jsem se znovu plně soustředil na svou situaci.

Ta hloubka ve mně probudila nové síly. Jistě i proto, že připomněla nebezpečí, ve kterém se nacházíme. Ale neochromovala mě. Za převisem jsme se zase ocitli na dešti. Snášel se tiše. Proto bylo posledních sto metrů mokrých, navíc ve spoustě chytů a stupů rostl mech, což vyžadovalo dvojnásobnou opatrnost. Naštěstí dál už skála nebyla příliš hladká.

Tentokrát jsme nešli až na vrchol. Náš cíl představovala malá horská loučka. Oba jsme — ještě trochu roztřesení vzrušením a napětím — krátce poleželi v mokré trávě, plni radosti, že se nám podařilo znovu projít Stevijskou trhlinou, zopakovat mistrovský kousek G. B. Vinatzera.

Tenkrát jsem začal Vinatzera obdivovat. Ten muž, který se narodil o 32 let dřív než Heini a já a musel být posedlý stejnou vášní jako my, pro mě navždy zůstal vzorem. Jeho hák ze Stevijské trhliny jsem později jako svatou relikvii vystavil ve svém muzeu na Monte Rite v Dolomitech. V šedesáti letech jsem si totiž předsevzal udržet při životě vzpomínku na lidi jako Vinatzer a Holzer — jeden byl mým předchůdcem, druhý současníkem, který bohužel neměl tolik štěstí jako já.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Západní stěna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.