Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petr Nutil

Média, lži a příliš rychlý mozek
Průvodce postpravdivým světem

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6829. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 192
První vydání, Praha 2018
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-271-0959-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-9669-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-0716-2 (print)

O autorovi

Petr Nutil je nezávislý žurnalista, zakladatel a šéfredaktor publicistického webu Manipulátoři.cz, který se věnuje mediální manipulaci, propagandě a odhalování hoaxů. Kromě demaskování falešných zpráv se ve svých textech pouští po stopách psychologických fenoménů, které v člověku umlčují rozum, probouzí zlo a iracionalitu. Dříve působil v Ekonomickém deníku či časopisu Faktor S, v současnosti publikuje v různých internetových médiích, v rámci mediálního vzdělávání spolupracuje s projektem Jeden svět na školách organizace Člověk v tísni. Rád by alespoň malým dílem přispěl k popularizaci mediální gramotnosti a kritického myšlení.

Řekli o knize

Hoaxy, fake news – tyto aktuální fenomény se snaží vyložit mnozí, ale myslím, že se to dosud nikomu nepodařilo tak úspěšně jako Petru Nutilovi. Ten totiž dokázal zkombinovat teorii s konkrétními příběhy vzniku a šíření falešných zpráv.

Leoš Kyša

publicista a místopředseda Českého klubu skeptiků Sisyfos

V dnešním světě je čím dál větší nedostatek kritického myšlení. A lidé, kteří si myslí, že ho umí používat, ho zpravidla potřebují nejvíce. Tato kniha vám pomůže pochopit, proč tomu tak je a co s tím dělat.

Petr Ludwig

autor knihy „Konec prokrastinace“ a popularizátor kritického myšlení

Proč je tak důležité bojovat proti bludům, manipulaci a falešným zprávám? Protože společnost, která hloupne, se snadno stává poslušnou. Podléhá propagandě, rodí radikály. Předsudky v minulosti vedly k pogromům a dnes jsou součástí hybridních válek. Tato knížka nám slouží jako kapesní zpětné zrcátko. Nikdo nejsme bez přípravy imunní vůči manipulacím a lžím. Doporučuji tedy všem tohle „Nutilovo očkování“ kritickým myšlením. Je účinné, i když trošku bolí!

Tomáš Cikrt

šéfredaktor portálu Zdravotnický deník

Než začnete svůj dům a přilehlé okolí kropit octem, abyste se ubránili chemtrails, přečtěte si tuhle přínosnou, komplexní knihu o propagandě, hoaxech, argumentačních pochybeních a lžích. Jistě existuje důvod, proč ji duchovní otec webů Manipulátoři.cz a Popravdě.cz vydává tak brzy po prezidentských volbách a (ne)kampaních některých pravdofobních kandidátů.

Kateřina Kadlecová

týdeník Reflex

Pokud i po přečtení této knihy kliknete na nějaký click-bait nebo fake news, uděláte to úmyslně. Nikoliv proto, že jste se právě nechali nachytat.

Jan Kužník

šéfredaktor Technet.cz

Manipulace a lži existují od nepaměti a elektronická komunikace výrazně urychlila jejich šíření. V knize se dočtete, proč člověk lžím snadno podlehne, a také najdete návod, jak falešné zprávy odhalit.

Josef Džubák

zakladatel serveru HOAX.CZ

Petr Nutil dokáže střízlivě pozorovat a kriticky hodnotit svět kolem sebe, s odstupem, shovívavostí a s humorem sobě vlastním. Myslím, že starý Occam by z něj měl radost. Jeho břitva je velmi, velmi ostrá. Považuji Petra za vzácně přemýšlivého člověka a jsem opravdu rád, že se rozhodl svoje postřehy a myšlenky vtělit do knihy. Určitě ji budu mít v knihovně a jsem si jistý, že nespadne do kategorie těch nikdy nepřečtených.

Ondřej Fér

Info.cz

Schopnost orientovat se v informacích je nutným předpokladem našeho fungování ve společnosti. A jestli někdo umí poradit, jak se v přehršli informačních zdrojů vyznat a nenaletět, tak je to Petr a tato jeho kniha.

Miloš Gregor

spoluzakladatel projektu Zvolsi.info a odborný asistent na katedře politologie FSS MU

Přestože pro dnešní dobu bývá užíváno označení postpravdivá, nesmíme na hledání pravdy rezignovat. Zápas mezi pravdou a lží je odvěký a tato kniha přibližuje jeho současnou podobu i kolbiště, na kterém probíhá.

Karel Strachota

zakladatel a ředitel vzdělávacího programu Jeden svět na školách společnosti Člověk v tísni

Proč tato kniha vznikla
a co v ní najdete

Už několik let na webu Manipulátoři.cz odhalujeme falešné zprávy, vyvracíme konspirace a bojujeme proti fámám a předsudkům. Upozorňujeme na techniky, které média využívají k přitáhnutí pozornosti, vysvětlujeme, jaké mají zájmy a jak proměňují své čtenáře ve zdroj zisku. Upozorňujeme na roli, jakou v šíření hoaxů a nesmyslů hrají sociální sítě a politické zájmové skupiny. Píšeme, publikujeme, diskutujeme.

A stejně – ať už jsem na jakékoli besedě nebo konferenci, odpovídám pořád na podobné otázky. Co jsou to ty hoaxy? Jak poznat, co je pravda a co není? Jak odhalit falešnou zprávu? Jak nenaletět? Proč nám média lžou? Ukazují zprávy svět, jaký skutečně je? Co je mediální gramotnost? A proč je potřeba kritické myšlení?

Nakonec jsem si řekl, že je na čase dát dohromady tahle témata, ty podstatné otázky, a dát jim formu, která má šanci oslovit víc lidí. Která trochu pomůže i těm, kdo na internet moc nepřijdou a kdo si s ním nevědí příliš rady – především se všemi těmi nesmysly, co se na něm dají najít.

A začal jsem psát tuhle knihu.

Její první část je o nás samých – o lidech, našem chování a rozhodování. Věnuje se tomu, proč rychleji cítíme, než myslíme, proč naše přání tak často formují budoucnost, jak nás ovlivňuje naše vlastní iracionalita, proč podléháme skupinové hlouposti a jak snadno se dopouštíme myšlenkových chyb.

Část druhá se věnuje hlavně aktuálním tématům a je zaměřena víc prakticky – na běžně užívané argumentační fauly a na odhalení manipulativních a propagandistických postupů v politickém i mediálním působení. Poodhaluje zákulisí mediálního průmyslu, výroby zpráv a techniky, jak námi média mohou manipulovat. A v neposlední řadě obsahuje i návody, jak odhalovat falešné zprávy, rozpoznat pravdu od lži a nepodlehnout konspiračnímu myšlení.

Čtenář by si měl být vědom toho, že tato kniha není vědeckou prací, a ani si neklade takové ambice. Je popularizačním textem, jejž se snažím psát co nejsrozumitelněji i s ohledem na čtenáře očekávajícího spíše text, který je jakýmsi úvodem a nástinem probíraných témat.

Mám za to, že právě hledání styčných ploch mezi rozdílnými názory a disciplínami může víc než cokoli jiného napomoci pochopení a snad i spojování tak snadno rozdělitelných světů myšlenkových ghett.

Co jsem se při psaní této knihy naučil o lidech:

•Často vlastně nevíme, proč děláme to, co zrovna děláme.

•Racionálně se totiž chováme jen někdy – a to za příznivých okolností.

•Máme silnou intuici a emotivitu a platí, že rychleji cítíme, než myslíme.

•Myšlení dá totiž práci a je nepohodlné.

•Ať už vymyslíte sebevětší pitomost, vždy se najde někdo, kdo ji vezme vážně a uvěří jí.

•Informace, které jsou v rozporu s naším přesvědčením, s oblibou ignorujeme.

•Mnohem snadněji umíme najít chyby u těch, s nimiž nesouhlasíme.

•Hádky s názorovými odpůrci vedou k posílení stávajících postojů obou stran.

•Obvykle se nesnažíme hledat pravdu, ale spíše argumenty pro naše už dříve vytvořené názory.

•Lidé považují radikálnější změnu názorů v zásadních věcech za slabost.

•Prudké emoce libovolného druhu naše myšlení spolehlivě vypínají. Proto se před volbami straší víc než kdy jindy.

•Nerozhodujeme se ani tak podle toho, co je nejpodstatnější, ale spíše podle toho, co se nejsnadněji vyhodnocuje.

•Nejochotněji se dáme nachytat na to, co máme rádi a čemu věříme – třeba na vizi přehledného, funkčního a bezpečného světa, který si přejeme.

•Naše názory z velké části utváří naše okolí – a proto by nám mělo záležet na tom, s kým se stýkáme.

•Víc než cokoli jiného jsme totiž přizpůsobiví a konformističtí. A tak když už se můžeme svobodně rozhodovat, obvykle se vzájemně napodobujeme. To ale není vždycky na škodu – třeba když pomáháme, protože ostatní pomáhají také.

•Přesto si devět lidí z deseti o sobě myslí, že jsou lepší než ostatní.

•Obecně se ale zajímáme spíš o ty, které vnímáme jako nám samotným podobné – a to je důvod, proč se mnohý politik prezentuje jako „jeden z nás“ a proč máme strach z těch, kteří jsou „odjinud“, mluví jinou řečí, mají jinou barvu pleti atd.

•Je jednodušší věřit kouzelníkům než odborníkům.

•Nevědomost, omyl, lež a podfuk jsou vždy pravděpodobnější než zázrak.

•O relevanci názorů a přesvědčení či libovolných předpovědí, a tím méně o osobnostních kvalitách nevypovídá ani sebevědomí, ani přesvědčivost a rétorická zdatnost mluvčího.

A jestli vás zajímá, jak jsem k tomu došel, čtěte dál.

Úvod

My lidé jsme bezesporu výjimečně zvídavým druhem. Co je člověk člověkem, snaží se porozumět světu, který ho obklopuje. Poznávat ho, zkoumat a odhalovat jeho tajemství. Ne náhodou se naše inteligence, zvědavost a touha po poznání staly nejúčinnější zbraní našeho druhu v boji o existenci.

Nikdy se nepřestáváme pídit po nových poznatcích. Nikdy se nám nezdá, že už víme dost. Za každou otázku, kterou dokážeme zodpovědět, a za každý vyřešený problém máme hned deset dalších. Tak člověka charakterizoval známý zoolog Desmond Morris ve své knize Nahá opice. Zvědavost je nám hluboce vlastní a tvoří jakýsi prazáklad našeho poměřování se se světem. A stejně tak dlouho se my lidé snažíme přijít na kloub tomu, jak rozpoznat pravdu od lži. Na důležitost a význam, které pro nás rozum spolu s inteligencí mají, ukazujeme my sami. Svůj vlastní druh jsme přece poněkud neskromně označili jako homo sapiens, tedy jako člověka moudrého. Jsme ale skutečně tak rozumní, jak si o sobě rádi myslíme? To je základní otázka, která prostupuje celou touto knihou.

Mohlo by se zdát, že právě rozeznávání pravdy od lži v dnešní době elektronických médií – v době prosycené snadno dostupnými informacemi, dosažitelnými na několik málo kliknutí – bude snadnější než kdykoli předtím. Bohužel, často je to přesně naopak. Třeba i proto, že přestože nazýváme svůj druh moudrým, jsme bytostmi navýsost emocionálními a racionálně se chováme jen někdy, a to pouze za příznivých okolností.

Díky internetu máme na dosah studnici lidského vědění a nebývalé množství lehce dostupných znalostí a faktů, ke kterým bychom se v době předelektronické dopracovávali jen velmi ztěžka a zdlouhavě. Jenže právě tahle lehkost a dostupnost, spolu s otevřeností světa internetu, nás dostává do paradoxní situace, kterou před lety pěkně shrnul Will Rogers slovy: „Náš problém není v tom, že toho víme málo. Náš problém je, že mnohé z toho, co víme, není pravda.“[1]

Relevantní, pravdivé informace jsou dosažitelné stejně tak jako lež a účelová dezinterpretace, přičemž odlišit je na první pohled nemusí být snadné. A my se mnohem snadněji než ke skutečnému stavu věcí dopracujeme právě k takovým odpovědím, které podporují náš už hotový pohled na svět. Rozpoznání pravdy od lži, faktů od názorů může být v nepřeberném množství internetových zdrojů obtížné. Jde ale o schopnost klíčovou, bez níž se neobejdeme.

Elektronická média a internet obecně jsou pomyslnou holí o dvou koncích a záleží jen na tom, jak ji uchopíme. Obvykle si totiž fakta, jimž dopřejeme sluchu, sami pro sebe filtrujeme. A naše názory a přesvědčení, jak praví známý bonmot, jsou pak výsledkem let, kdy jsme pozornost věnovali informacím, které nás utvrzovaly v našem přesvědčení, a zároveň jsme zcela ignorovali ty, které nabourávaly předem vytvořené dojmy a představy.

V žádném případě ale netvrdím, že dochází k inflaci lidské hlouposti, naivity a ochoty věřit sebevětšímu blábolu. Lidé se totiž příliš nemění a stejně jako kdykoli předtím se v obdobných situacích chovají obdobně – lekají nás podobné věci, snadno podléháme fámám, klepům, ale i „zaručeným proroctvím“, máme sklon zas a znovu uvěřit charismatickým vůdcům. Jsme jen lidé – a jako takoví se nevyhnutelně v každé situaci vyrovnáváme se svými emocemi a ovlivňují nás názory lidí, s nimiž se stýkáme především. Nic nového pod sluncem.

Jsme už prostě takoví. Dnes, stejně jako včera a kdykoli dříve se lidé nejochotněji dávají lapit na to, „co mají rádi a čemu věří, co rádi poslouchají, například vizi prostého, laskavého a bezpečného světa, který by si přáli. Jedinci a skupiny, které se těmito hodnotami rádi ohánějí (pravda, láska, spravedlnost, dobro a zlo, vlast, Bůh atd.), bývají zcela cyničtí manipulátoři nebo nepříliš bystré loutky v rukách těchto manipulátorů, obvykle lapené na vlastní ješitnost“[2].

I když si o sobě rádi myslíme, jak jsme nezávislí, jedineční a individualističtí, opak je pravdou. Lidé jsou přirozeně spíše poslušní, přizpůsobiví, konformističtí a „sociálně učenliví“. Prsty v tom má – jak jinak – přírodní výběr alias evoluce. Výzkumy prokázaly, že lidské skupiny s vyšším podílem učenlivých a poslušných rostou rychleji – a to prostě proto, že spolupráce se vyplácí. Bez ohledu na naše názory jsme skupinovým, vysoce socializovaným druhem, s populací tvořenou množstvím snadno ovlivnitelných jedinců.

A dnes i díky sociálním sítím, elektronickým médiím a neustávajícímu přívalu informačního šumu máme mnohem víc šancí k tomu, abychom naletěli, nechali se ovlivnit či ovládnout. Vždy bude po ruce ochotný manipulátor, podvodník nebo technolog moci, kterému se hodí poslušná figurka, s níž lze libovolně manipulovat a již lze využít – a nesejde na jménu boha, národa, vlasti, ideologie nebo rasy, kterou se přitom zaštítí.

Někdy se zdá, jako by právě v této době byla lidská přesvědčení ve větší míře utvářena spíše vyhrocenými emocemi a názory než objektivní skutečností. Jako by fakta ztrácela svou váhu a my jsme se ocitli v době, které na nějaké ověřitelné pravdě už nezáleží, kdy se potýkáme s rostoucí nedůvěrou ve fakta nabízená zavedenými institucemi,[3] kdy jsou fakta zejména politiky prostě ignorována, a jak se zdá – valné části občanů to naprosto nevadí. To je důvod, proč se setkáváme s označením současného světa jako postpravdivého, postfaktického, případně postrealistického.

V myšlení a reakcích jsme stále pralidmi, za které spíš než racionalita rozhodují instinkty a emoce. A stále se učíme, jak se vyrovnat se světem vysoce propojeným a komplikovaným, kosmopolitním a pořád se zmenšujícím. Věřím, že vám v tomto hledání a nalézání bude nápomocna i tato kniha.

Použité zdroje

1William Penn Adair „Will“ Rogers, americký komik a komentátor (nedatovaný výrok).

2Koukolík, F. – Drtilová, J. Vzpoura deprivantů. Praha: Galén, 2006, s. 105.

3Grathwohl, C. Oxford Dictionaries Word of the Year 2016 is Post-truth [online]. 2016. Dostupné na www.oxforddictionaries.com/press/news/2016/12/11/WOTY-16.

Pojmy

Vzhledem k tomu, že se budeme věnovat době postpravdivé, uvažovat o pravdě, lži, myšlení, propagandě a souvisejících tématech, považuji za užitečné hned zkraje vyjasnit podstatné pojmy, o kterých bude řeč.

Jistě jste si všimli, že diskuze často víc než skutečný dialog – snahu o porozumění – připomínají oddělené monology hluchých. Spoustě nedorozumění by šlo přitom předejít, pokud bychom věděli, že pro nás slova znamenají totéž, že je chápeme stejně. Jenže tomu obvykle tak není.

Běžně si pojmy totiž vykládáme po svém, třeba jako slova úspěch a štěstí. Pro každého z nás mají trochu jiný význam, což asi nikoho nepřekvapí. V zamotanějších situacích se může jeden a ten samý výrok stát pravdivým a nepravdivým současně, protože vzhledem k nestejně chápaným významům půjde po věcné stránce o výrok jiný. Prostě jen proto, že různí lidé chápou věci různě.

Chceme-li se tedy s někým skutečně domluvit a porozumět si, je podstatné, abychom se shodli na tom, co ta která slova označují. To je podstatou známého Voltairova výroku „Chceš-li se mnou konverzovat, přesně vysvětli pojmy.“ Bez toho se nelze pohnout z místa. Bez porozumění se totiž veškeré to lidské mluvení mění v bláboly, které postrádají smysl. U vnímání osobního štěstí nebo úspěchu o nějakou přesnou definici zase až tak nejde. Nikomu nijak zvlášť neuškodí, vyloží-li se ta slova po svém.

Bohužel, jedním ze znaků postpravdivého světa je právě zmatení pojmů ve výrazně podstatnějších otázkách. Není úplnou náhodou, že k němu dochází právě v dobách, kdy se k moci derou populisté, extremisté a totalitáři. Stejnou situaci přesně analyzoval v roce 1957 i Ferdinand Peroutka[1]: „Vznikají formule, které vypadají jako mystické: diktatura jediná skutečná demokracie, útok je obrana, přepadený je útočník, svoboda je nesvoboda a nesvoboda je svoboda… Je ponižující pro moderního člověka, že kteroukoli skutečnost je možno zastřít několika slovy.“ Jak dodává Erik Tabery, omezení svobody myšlení – mnohdy dobrovolné – bylo hlavním předpokladem úspěchu komunistického puče v roce 1948 a násilný akt samotný byl už jen tečkou.

Pohybovat se zcela mimo kategorie pravdy a lži, to je cesta jako stvořená pro fanatismus, to je ráj pro propagandisty a země zaslíbená všech mocenských deprivantů.

A je to slepá, jednosměrná cesta neporozumění a iracionality, z níž lze sejít pouze důsledným usilováním o navrácení významů slov. Tato snaha je pro nás o to podstatnější, usilujeme-li o rozpoznání pravdy a lži nebo o dialog mezi názorovými odpůrci. A chceme-li se skutečně na něčem domluvit, neobejdeme se bez shody na významech pojmů na straně jedné a bez odložení ideologických brýlí a předsudků na straně druhé.

Nebylo by od věci najít pro začátek pár věcí, na nichž se dá shodnout. A jsem přesvědčen, že právě hledání a vymezování významů slov, která běžně bezmyšlenkovitě pronášíme, se může stát jedním z prvních kroků k otevřenějšímu myšlení. Tedy – tady je moje verze.

Alternativní fakta

Termín proslavený v roce 2017 Trumpovou poradkyní Kellyanne Conwayovou která prohlásila: „Mluvčí Bílého domu nelhal, poskytl alternativní fakta.“ V postpravdivém zmatení jazyků označuje tento termín něco, co odporuje faktům, a nejedná se tedy o nic jiného než o eufemismus pro lež.

Alternativní média

Mediální projevy, které se staví do opozice vůči „dominujícím“ prvkům veřejnosti či poskytují jiný způsob výkladu dominantní společenské ideologie a mediovaných informací. Alternativní média a sociálním hnutím vlastní média nabízí v mediálním prostředí možnost jiné (doslova alternativní) varianty zdroje informací.[2] V určitých kruzích je takto zavedený termín spíše obecným označením médií dezinformačních, já jej ale primárně chápu jako pojem neutrální.

Argumentační klam

Též řečnický trik nebo argumentační faul je v řečnictví takový výrok, jehož smyslem je porazit či přesvědčit oponenta bez ohledu na pravdivost zastávaných názorů. Podstatou argumentačního klamu bývá nenápadné porušení pravidel logického důkazu, působení na emoce místo na rozum, případně obojí. Argumentační klamy bývají oblíbenou součástí argumentace propagandistů a manipulátorů.

Click-bait

Odkazová/klikací návnada v titulku, mající za cíl vyvolání zvědavosti a upoutání pozornosti za každou cenu. Obvykle láká webového uživatele na prokliknutí na daný web, čímž se zvýší jeho návštěvnost a zisk z online reklamy. Nesetkáme se s ním jen na internetu, využívá jej i bulvár v tištěné podobě (více v kapitole o mediální gramotnosti). Příklady: „Nebezpečná nemoc! Udělejte ihned tuto jednoduchou věc a budete v bezpečí“, „Zaručeně nejlepší návod, jak…“, „X udělal Y, neuvěříte, co se stalo pak.“

Dezinformace

Lživá, klamná, falešná informace, která má za cíl ovlivnit úsudek a názor jedince, více osob či celé společnosti. Významově se kryje jak s fake news, tak s některými hoaxy či konspiracemi.

Ezoterika

Zabývá se nereálným, nemateriálním a technickými prostředky nebo metodami vědy nepoznatelným světem. Principy „duchovního poznávání“ v ezoterice se neslučují s kriticko-racionálním přístupem vědy. Spadá sem široká sféra duchovních nauk, psychotroniky, léčitelství, jasnovidectví atp.

Fake news

Úmyslné šíření dezinformací prostřednictvím tradičních nebo internetových médií a sociálních sítí, a to za účelem politického nebo finančního zisku. (Tématu se detailně věnuji v kapitole o mediální gramotnosti.) Mezi fake news se neřadí zjevné parodie či satira, přestože těmi, kteří je nerozpoznají, jsou za ně tu a tam označovány.

Fakta

Poznané a ověřené dílčí skutečnosti. Fakta jsou nezávislá na pozorovateli. Nelze je zaměňovat s názorem, tedy interpretací. Nic jako „alternativní fakt“ proto neexistuje, je to naprostý blábol.

Faktoid

Něco, co se faktu podobá, ale ve skutečnosti jím není. Může jít o předpoklad nebo spekulaci opakovanou tak často, že se začne za fakt považovat. Zahrnuje neskutečné, nepravdivé nebo nepřesné, sporné, neověřené, nepotvrzené, naivní, nepodložené tvrzení.

Hoax

Podvodná, mystifikační, varovná či žertovná klamná zpráva. Je obvykle nevyžádaná a obsahuje výzvu k dalšímu šíření (detailně v kapitole o hoaxech).

Konspirační teorie

Znamená teorii spiknutí. V původním významu neutrální označení pro jakékoli tvrzení o kriminálním nebo politickém spiknutí, nyní se používá téměř výlučně pro odkazování na okrajové teorie, které vysvětlují historické nebo současné události jako výsledek tajného spiknutí skupiny mocných činitelů. Zastánci konspiračních teorií obvykle tvrdí, že touto skupinou jsou vlády, tajné služby, mocné korporace nebo mezinárodní organizace, tajné spolky, představitelé určitých národů či náboženství nebo i mimozemské civilizace.

Kritické myšlení

Schopnost rozhodovat a rozlišovat, znamená především: nepodléhat prvnímu dojmu, obecnému mínění nebo naléhavosti nějakého sdělení, naivně nepřebírat tradované názory, dokázat zaujmout odstup a připustit odlišný pohled, vytvořit si vlastní názor na základě vědomostí a zkušeností jak vlastních, tak i jiných kvalifikovaných osob.

Manipulace

Proces ovlivňování jednotlivce, skupiny či společnosti, v jehož důsledku se výrazně mění názory a postoje cílové skupiny, aniž by si to dotyční nutně uvědomovali.[3] Techniky manipulace lze nalézt v reklamě, stejně jako v politickém marketingu.

Mediální gramotnost

Schopnost získávat přístup k médiím, chápat a kriticky vyhodnocovat různé aspekty médií a mediálních obsahů a vytvářet v různých kontextech vlastní sdělení. Je jedním ze základních předpokladů ke kritickému myšlení.

Názor

Vyjádření specifického osobního hlediska jednotlivce. Je osobní interpretací stanoviska či postojem k určité záležitosti, a je tedy vždy subjektivní. Nijak nezaručuje výlučnou platnost nějakého názoru, natož pak platnost trvalou, protože i kdyby byl názor pravdivý, nic nevylučuje platnost, oprávněnost a pravdivost i jiných názorů.

Pravda

Znamená shodu tvrzení se skutečností. Pravda je něco platného (faktického) bez ohledu na názory a interpretace. Řeči o „mé pravdě“, „relativní pravdě“ apod. jsou jen bláboly. Výroky jsou pravdivé pouze tehdy, má-li se to, co označují, skutečně tak, jak je to označováno.[4] Pravda tedy není relativní, ani neexistuje více pravd. Protikladem pravdy je lež.

Uvědomuji si, že existují i jiná, shovívavější pojetí pravdivosti – tak třeba psycholog Paul Ekman označuje pravdu za „upřímný pokus podat přesné informace“[5]. Takový pohled ale spíš vypovídá o tom, čemu ten který jedinec věří, než o prokazatelnosti a faktičnosti, o níž se v knize bude hovořit především. Svět fact-checkerů, skeptiků a lovců hoaxů tak spíše vystihuje gándhíovské pojetí pravdy: „Omyl se nestane pravdou proto, že ho mnozí šíří, tak jako se pravda nestane omylem proto, že ji nikdo nevidí. Pravda stojí sama na sobě.“

Propaganda

Soubor prostředků, jimiž se záměrně působí na myšlení a cítění. Na rozdíl od informování a vzdělávání má propaganda za cíl ideově a citově ovládat obyvatelstvo do té míry, že propagátor je s to řídit jeho názory, city, nálady a postoje v libovolnou dobu a v žádané intenzitě.[6] V pejorativním významu rozšiřování nejčastěji demagogických názorů a informací za účelem vyvolání anebo zesílení určitých postojů nebo jednání mas ovládaných skupinou, která dané mase vládne pomocí ideologie. V současnosti ústřední význam a smysl přebírá označení public relations (PR).[7]

Lež

Klam ve formě nepravdivého výroku, obvykle pronášený se záměrem druhé oklamat. Podstatou lži je úmysl a vědomí nepravdivosti.

„Zajímavá definice lhaní říká,“ píše František Koukolík v knize Nejspanilejší ze všech bohů, „že jde o vědomě nepravdivý výrok sdělený druhé osobě se záměrem, aby druhá osoba věřila, že je výrok pravdivý, čímž je druhé osobě narušeno právo na svobodu úsudku, nadto se záměrem druhou osobu poškodit. Proto se tato definice netýká dětí a duševně nemocných lidí.“[8]

Uvědomuji si, že ne každé lhaní je a priori špatné. Určitý druh lží, nepravd či vynechání některých informací v životě běžně používáme (chválíme šaty a účesy, aniž bychom to mysleli vážně, jsme zdvořilí atd.). Lež zde slouží jako sociální pojivo, usnadňuje komunikaci a vztahy – v tomto smyslu se jí zde však zabývat nebudu.

Použité zdroje

1Tabery, E. Opuštěná společnost. Praha: Paseka, 2017, s. 77.

2Zikmunda, O. Postavení médií v procesu kontraveřejné komunikace. Brno: FSS MU, 2008.

3Ftorek, J. Public relations jako ovlivňování mínění. Praha: Grada Publishing, 2012.

4Bocheński, M. J. Slovník filozofických pověr. Praha: Academia, 2000.

5Ženatý, J. Anatomie lži [online]. Psychologie.cz, 6. 5. 2017. Dostupné na psychologie.cz/anatomie-lzi/.

6Marek, F. Psychologie propagandy [online]. Manipulátopři.cz, 12. 11. 2015. Dostupné na manipulatori.cz/psychologie-propagandy-i-co-je-propaganda/.

7Ftorek, J. Public relations jako ovlivňování mínění. Praha: Grada Publishing, 2012.

8Koukolík, F. Nejspanilejší ze všech bohů. Praha: Karolinum, 2012, s. 55.

Část první
O nás

1. KAPITOLA

Malé zamyšlení aneb Na čem záleží

Položme si hned zkraje otázku, proč bychom se vlastně měli zabývat na první pohled tak vzdálenými a abstraktními pojmy, jakými jsou mediální gramotnost, racionalita a kritické myšlení? Což nám lidem nestačí jen starý dobrý selský rozum? Proč bychom měli řešit politiku? A je snad pro běžný život nějak podstatné vědět něco o demokracii a humanismu, propagandě a argumentačních faulech, psychologii ovlivňování a způsobech, jakým zpracováváme informace?

Nepochybně znalost principů žádného z výše jmenovaných termínů není spásou a řešením všech problémů světa. Spolu ale dokážou napomoci v orientaci v něm a udržení směru, každý svým dílem. Jak ale poznamenává František Koukolík, principům kritického myšlení se musíme učit celý život, není to nic lehkého a nejde o stav, ale o proces a práci na celý život.[1]

Suma těchto znalostí a schopností nám spolu s pochopením fungování lidského uvažování může pomoci nahlédnout o kousek dál za neustále se převalující a zpěněnou hladinu každodennosti. Získáme-li nadhled a určitý odstup, nebudeme tak snadno podléhat vzdouvajícím se vášním nad událostmi politickými a společenskými.

Znalost dostatečného množství souvislostí a faktů nám může pomoci pochopit a pojmenovat některé ze zásadních – a mnohdy tragických – historických událostí, které utvářely prostor, v němž žijeme, a toto pochopení a pojmenování nám může pomoci vyhnout se jejich opakování.

Právě vzdělání, nikoli ve smyslu mnohdy fachidiotského hromadění titulů, nýbrž ve smyslu širokého všeobecného rozhledu, je tím, co je podstatné pro chápání skutečnosti v její šíři a bohatosti. Stejně podstatné je i pro udržení kvality nám nejbližších světů – rodiny, komunity, demokratického státu i tradic moderního humanismu. A jsou to právě myšlenky a ideály humanismu v podobě svobody, demokracie, ochrany lidských práv a lidského universalismu, které stojí za to bránit před tendencemi totalitářskými, xenofobními či vypjatě nacionalistickými.

Vzpomeňme na Václava Havla, který nepovažoval ani na okamžik svobodu a demokracii za jakýsi „dar z nebes“, nýbrž za hodnoty, o které je třeba neustále usilovat, pečovat o ně a v případě jejich ohrožení je s nasazením všech sil bránit. Havlovo pojetí lidských práv se přitom neomezuje na prostor státu, chápe je jako hodnotu univerzální.

Zdůrazňoval také, že není možné nečinně přihlížet bezpráví a násilí a naivně si myslet, že se samo od sebe zastaví: „Lidé musejí pochopit, že mají něco udělat sami. Že jim svobodu nikdo nezařídí, když sami nebudou nic zařizovat. Když se nezačnou chovat jako občané, když nezačnou riskovat to drobné každodenní projevování svého myšlení a vůle.“[2]

Podstatnými hodnotami, na kterých je v havlovském pojetí třeba stavět, je humanistický důraz na morální jednání, aktivita každého jedince a požadavek na život v pravdě. A stejně tak v širším smyslu je třeba nerezignovat na své lidství a nepoddat se zlu. Takové vyjádření se může zdát až přespříliš abstraktní, pravdoláskařské a idealistické, v realitě je ale tím, co Timothy Snyder ve své knize Tyranie: 20 lekcí z 20. století pojmenovává jako každodenní práci na svobodě: „Všechna naše drobná rozhodnutí jsou vyjádřením občanské vůle, zvýšením či oslabením pravděpodobnosti toho, jestli se i v budoucnu budou konat svobodné a spravedlivé volby. V každodenní politice mají naše slova a gesta – stejně jako mlčení a nečinnost – nesmírnou váhu.“[3] A je to právě Havel, na kterého Snyder navazuje, když vyzývá k „přijetí odpovědnosti za podobu světa“[4].

Co to ale má znamenat pro nás? Co si máme odnést z toho, že slova a gesta mají svou váhu?

Třeba prosté uvědomění si, že každý z nás, každé jednotlivé já a každé individuální ty se spolupodílí na podobě světa, ve kterém žijeme. Tato podoba světa začíná už v naší hlavě. A stejně jako se na něm podílíme svým každodenním jednáním, svými činy a slovy, jsme za něj i svým dílem spoluzodpovědni. A právě s tím vědomím je důležité k druhým přistupovat, vidět v nich primárně nikoli oponenty, konkurenty či nepřátele, ale naopak je chápat jako myslící a cítící lidské bytosti milující život stejně jako my.

Nerezignovat znamená postavit se nečinnosti a bránit podstatné věci veřejné. Zajímat se o své okolí, dbát o svou komunitu, pečovat o své sociální vazby a nezapomenout přitom na to, že i já jsem tím, kdo svět, jeho atmosféru a směřování spoluvytváří a spoluumožňuje.

„Nevidíme věci takové, jaké jsou. Vidíme věci takové, jací jsme my,“ dočteme se v talmudu. To je dokonale neutrální konstatování, které v jednoduchosti shrnuje svět. Z tohoto geniálně prostého výroku, jak vystřiženého z banálních motivačních příruček, plyne, že záleží jen na nás, jak budeme vykládat a interpretovat svět, ve kterém žijeme. Jenže banální není ani náhodou. Ten citát totiž neříká nic menšího, než že svět je a bude takový, jací jsme a budeme my sami. Zda sebevědomě otevření, anebo neteční či agresivní k druhým, zda přijímající spoluzodpovědnost za podobu světa, či plní podezírání, odmítání a zášti. Zda budeme těmi, kteří druhým skutečně naslouchají, anebo těmi, kdo se opevní vysokými hradbami majitelů „té jediné a nejpravdivější pravdy“.

Uzavřít se do na první pohled bezpečného názorového ghetta a vyloučit z něj všechny, kdo s námi nesouhlasí, je intelektuálně nenáročné a pohodlné. Za hradby skálopevných „světonázorů“ totiž hlas „těch druhých“ nemá šanci proniknout.

Je až příliš snadné vzájemně se odsoudit a ostřelovat jedovatými šípy nenávisti, dávat si nálepky fašistů, sluníček, rasistů a vlastizrádců. Je snadné trávit čas v uzavřené společnosti stejně přesvědčených, poplácávat se po zádech, šikovat se do bojových kohort a utvrzovat se ve svých pravdách. Je to příliš snadné – a příliš nesmyslné zároveň.

Je ale pravda, že by bylo velmi nerozumné vyškrtnout ze společnosti jedny nebo druhé, jednoduše kohokoli jen proto, že s ním nesouhlasíme. Nejde přece o to zašlapat jiné lidi i s jejich názory do prachu a slavně nad nimi zvítězit. Nepřátelství, rozštěpenost a názorová hluchota totiž oslabují nás všechny.

Stejně nerozumné by bylo zavírat oči před fakty a reálnými událostmi, byť by byly sebevíc nepříjemné. Pokud se nebudeme bát nazývat věci pravými jmény a zároveň se nenecháme pohltit a zaslepit demagogií a strachem, je velká šance, že na ně budeme schopni adekvátně reagovat.

My všichni jsme členy této společnosti. A ať se nám to líbí nebo ne, patří do ní i ti, s nimiž hluboce nesouhlasíme, ti, kteří nejednají, nemluví a nevypadají tak, jak bychom si třeba přáli. Především bych se přimlouval za to, abychom se zbavili mylného dojmu, že tolerance a otevřenost k naslouchání argumentů druhých je jakási slabost. Je to právě sebevědomí, které umožňuje tuto „jinakost druhých“ respektovat, přijímat jiné lidi jako sobě rovné a být ochoten naslouchat i jejich hlasu.

Pozitivním znakem této doby je viditelná aktivizace občanské společnosti, kdy se politická témata stávají skutečně tématy veřejnými. Přesto se nemohu zbavit dojmu, že se z velké části jedná o dialog hluchých, o výkřiky zpoza již zmiňovaných hradeb pod vlajkou jediné zjevené pravdy. Nebylo by moudré nechat si od kohokoli namluvit, že „my“ jsme ti jediní spravedliví a „oni“ jsou ztělesněné zlo. Zbavme se pocitu, že ten, kdo nesdílí stejné přesvědčení jako my, není součástí národa. Tak to opravdu není a být ani nemůže.

Přestože slova národ a vlast mohou někomu připadat jako vyprázdněné a zneužívané pojmy, jsem přesvědčen, že být vlastencem, svobodným občanem, být hrdý na své češství není v rozporu s otevřeností, tolerancí a respektem k druhým.

Stejně ale tak otevřenost a tolerance neznamená rezignování na stav věcí veřejných ani ignorování reálných problémů.

Vyjmeme-li z rovnice šiřitele lží a demagogy, kterým nikdy nejde o nic menšího než o moc nad ostatními, zbydou lidé, kteří nám jsou podobní víc, než si myslíme. Tedy ti, kteří spolužijí ve stejné zemi, kteří dýchají stejný vzduch a mají své starosti, názory a pocity. A i když se to třeba na první pohled nezdá, plujeme s nimi na stejné lodi jménem Česká republika. Mělo by nám přitom záležet na tom, kterým směrem plujeme, na tom, aby na kapitánském můstku nepobývali lidé neschopní přiznat chybu či neochotní odlišovat pravdu od lži, či lidé, kteří budou štvát plavčíky a důstojníky proti sobě.

Nemluvíme nakonec přece jen jinými slovy o tom samém, tedy o svobodě a demokracii, o naší potřebě bezpečí pro nás a naše blízké, nevyjadřujeme snad jen své obavy a svou nespokojenost se stavem věcí?

Odhaduji, že nikdo, bez ohledu na politické preference, bez ohledu na nálepku, jež mu byla přisouzena z té či oné strany, nechce žít v zemi, která není bezpečná a kde se nežije dobře. Že si nikdo nepřeje, aby byl jeho názor překřikován nebo shazován ze stolu či aby za něj byl napadán. A nikdo by ani neměl být utlačován, umlčován, dehonestován nebo kriminalizován za to, co říká a jak, co si myslí, jak vypadá anebo čemu věří – pokud to samé co sobě dopřeje i druhým. Na následujících stranách načrtnu jednu z možných cest k lepšímu porozumění – a to skrze pochopení fungování lidského uvažování, přes běžné manipulační triky až po roli, jakou v tom všem hrají média. Právě tyto znalosti umožní lépe chápat sebe, stejně jako ty druhé, poodstoupit od emocionálně vyhrocených témat a hodnotit je kriticky a s rozumem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Média, lži a příliš rychlý mozek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.