Jan Bauer

Zajímavá zastavení v dějinách lidstva

Cesta do hlubin minulosti

„Historia est testis temporum, lux veritatis, vita memoriae, magistra vitae, nuntia vetustatis. (historie je svědectví času, světlo pravdy, život paměti, učitelka života, zvěstovatelka dávných dob.)" to napsal římský politik, řečník a filozof Marcus Tullius Cicero žijící v letech 106 až 43 před naším letopočtem v traktátu O řečníkovi. Jeho výrok byl od té doby mnohokrát opakován, nejčastěji ve zkrácené verzi, že totiž historie je učitelka života, a zároveň také nejrůznějším způsobem vysvětlován. Už v dobách antického Říma se však Ciceronovým současníkům zdál příliš nadnesený a patetický. A to tím spíše, že pro něho samotného jako by snad ani neplatil. Po Caesarově smrti se totiž postavil na stranu Octavia, budoucího císaře Augusta, proti marku Antoniovi a jaksi neodhadl, že pokud se ti dva usmíří, může to pro něj mít osudové následky. Tak se také stalo a jeden z nejgeniálnějších římských myslitelů byl zavražděn na útěku. Cynik by mohl škodolibě konstatovat, že kdyby více studoval historii a bral si z ní podle vlastního výroku poučení, nikdy by se mu to stát nemohlo. Vždyť už předtím leckdo doplatil na usmíření do té doby rozhádaných potentátů.

Je ale skutečně historie takovou neomylnou učitelkou života, či dokonce světlem pravdy? Když se ohlédneme do naší vlastní české minulosti, spíše bychom mohli konstatovat, že historie je spíše děvka prodejná. Každý si ji vykládá, jak se mu to právě hodí. A tak se z husitů jednou stávají náboženští fanatici, jindy stateční obránci národa, případně bojovníci za sociální spravedlnost, či vrazi, lupiči a žháři. Stejně tak třeba bitva na Bílé hoře, která znamenala porážku vzbouřených českých protestantských stavů, je jednou národní katastrofou, jindy bezvýznamnou dvouhodinovou šarvátkou. Ale kde je pak pravda? cožpak Cicero nenapsal, že historie je jejím světlem?

Jistě je dobré vyznat se v dějinách. Když pro nic jiného, tak pro pouhé potěšení z poznání, pro rozkoš, kterou čtenáři přinášejí letité příběhy a historky, neboť historie, ať se nám to líbí nebo ne, se skládá právě z historek. Z vlastní zkušenosti člověka více pamatujícího mohu dosvědčit, že leckteré vážné události, jichž jsem mohl být přítomen, měly občas daleko k výkladu, jehož se jim později dostalo od graduovaných historiků, kteří je ovšem vzhledem ke svému věku neprožili. Leckdy skutečně připomínaly řetězení náhod, a to spíše úsměvných a trapných, než nějaké osudové, nezastavitelné kroky dějin.

Kniha, kterou držíte v ruce, představuje takový mírně odlehčený až zábavný výlet do minulých a někdy hodně dávno minulých časů. Střídají se v ní historické záhady jako třeba tajemství legendární Atlantidy, svatého kopí, vězně se železnou maskou nebo nalezence Kašpara Hausera s příběhy výjimečných mužů a žen, jako byli třeba kartaginský vojevůdce Hannibal, Hunský náčelník Attila, císařovna Theodora, manželka dvou králů Eleonora akvitánská, poslední templářský velmistr Jacques de Molay, geniální dramatik a básník William Shakespeare či manželka Argentinského prezidenta Evita Perónová. Vybíral jsem tentokrát příběhy ze světových dějin a české historie se dotýkal jen letmo, tu a tam. Přesto v knize narazíte na Karla IV. Nebo třeba na diplomatické poselstvo Jiřího z Poděbrad, které doputovalo až na konec světa. Tedy na nejzápadnější mys portugalského pobřeží, který býval za konec světa pokládán. A v jedné z posledních kapitol se mihne i kdysi slavná česká operetní zpěvačka a herečka Marie Zieglerová.

Ale už vás raději nebudu zdržovat úvodními řečmi. Vydejte se se mnou do hlubin dávno minulého času. Čeká vás osmatřicet příběhů a záhad. Doufám, že se při čtení nebudete nudit.

Kde hledat bájnou Atlantidu

„…Vypravují totiž písma, jak vaše obec zastavila kdysi velikou moc zpupně se valící od Atlantského moře na veškerou Evropu a Asii. Tenkrát totiž bylo lze se dostati přes ono moře, neboť mělo před svým ústím, které vy jmenujete ve své řeči Héraklovými sloupy, ostrov; ten ostrov byl větší než Libye a Asie dohromady a tehdejší cestovatelé mohli se z něho dostati na ostatní ostrovy a z těch ostrovů zase na celou protější pevninu, prostírající se kolem onoho pravého moře… a na tomto Atlantském ostrově povstala velká a neobyčejná královská moc, panující nad celým tím ostrovem a nad mnoha jinými ostrovy a částmi pevniny; mimoto pak ještě na této straně k nám vládli nad Libyí až po Egypt a nad Evropou až po Tyrhénii (Tyrhénské moře je částí středozemního moře mezi italskou pevninou, Sicílií, Sardinií a Korsikou). Nuže, celá tato moc sebrala se kdysi v jedno a pokusila se jedním nárazem podrobiti si vaši i naši vlast i veškerou zemi na této straně úžiny. A tehdy se mohutnost vaší obce, Solóne, před celým světem zaskvěla statečností a silou: postavila se totiž na ochranu všech a jsouc zprvu v čele Helénů, ale pak po odpadnutí jiných donucena bojovat samojediná, podstoupivši krajní nebezpečenství, svou odvahou i válečným uměním přemohla útočníky a dobyla vítězství; tím zabránila, aby nebyli porobeni, kdo ještě nebyli v porobě, nás pak, ostatní obyvatele zemí uvnitř Héraklových hranic, všechny nezištně osvobodila.

Ale v pozdějším čase nastala jednou neobyčejně silná zemětřesení a povodně; přišel soudný den a noc a tu propadlo se u vás všechno mužstvo schopné zbraně do země a právě tak ostrov Atlantis se propadl do země a zmizel. Proto až dosud jest moře na oné straně nepřístupno plavbě i zkoumání, neboť překáží v cestě vysoko k povrchu nakupené bahno, které zůstavil klesající ostrov…"

Mapa z 18. století se zakreslenou Atlantidou uprostřed Atlantického oceánu

Tolik výňatek z Platónova dialogu Timaios, jenž dodnes podněcuje představivost mnoha profesionálních i amatérských badatelů. V jeho první části Sokratův spolubesedník a spisovatel, Athénský aristokrat Kritias, vzpomíná na svého děda, který zase vzpomínal na líčení politika a básníka Solóna, tvůrce Athénské ústavy. Právě Solónovi prý totiž kdysi vyprávěli Egyptští kněží o dávné válce Athéňanů s mocnou říší Atlantidou. V dalším dialogu nazvaném Kritias pak filozof Platón samotnou Atlantidu popsal podrobněji:

„Nejprve vystavěli mosty přes mořské pásy, které obkličovaly staré hlavní město, činíce tak cestu ven i ke královskému obydlí. Toto královské obydlí zřídili hned na začátku v tom bydlišti boha i předků, a jak je potom jeden od druhého přijímal a výzdoby doplňoval novými výzdobami, převyšoval, co mohl, svého předchůdce, až vytvořil sídlo, vzbuzující úžas při pohledu na velikost i krásu stavby. Prokopali totiž příkop od moře až k vnějšímu kruhu, tři sta stop zšíři, sto stop zhloubi a padesát stadií zdéli, a zřídili takto průplav z moře do něho jako do přístavu, učinivše ústí tak široké, aby do něho mohly vplouti i největší lodi. A také pásy země, které oddělovaly pásy moře, prokopali tak, aby jedna triera (typ starověké válečné lodi 35 až 38 metrů dlouhé a 5 metrů široké se třemi řadami vesel nad sebou) mohla proplouvat sem a tam, a opatřili mosty s tak vysokým korytem, aby bylo možno dole podplouvati; křídla suchých pásů měla totiž takovou výšku, že dostatečně vyčnívala nad moře… Ostrov, na kterém byl královský dům, měl průměr pět stadií. Pak obehnali ostrov, jakož i pásy a most, široký sto stop, ze všech stran kolem dokola kamennou zdí a postavili všude na mostech u mořských průchodů věže a brány. Kámen lámali kolem dokola vespod na středním ostrově i vespod na pásech na vnější i vnitřní straně, jednak bílý, jednak černý, a tím zároveň vylamovali v nich po obou stranách loděnice, přikryté samotnou skálou. A domy stavěli zčásti jednobarevné, zčásti pro okrasu pestré z kamenů rozličných barev, využívajíce takto jejich přirozeného půvabu, a hradbu kolem vnějšího pásu obložili po veškerém obvodě mědí jakoby nátěrem, hradbu pak vnitřní polili cínem a kruh kolem samé akropole mosazí s oslnivým leskem…"

Nebudu vás, milí čtenáři, dále unavovat citováním z Platónova dialogu, mimochodem nedokončeného, nebo snad dokončeného, ale zčásti ztraceného. Dochoval se nám totiž jen jeho zlomek. Popisovanou Atlantidu brali lidé v Platónově době i dlouho po ní většinou jen jako legendu. Nejčastěji bývala považována za popis ideálního státu, ale ruku na srdce, k tomu má Platónovo vypravování dosti daleko. Vždyť starověkému čtenáři mohla vedle rozmařilého přepychu královského paláce imponovat nanejvýš technická řešení Atlantského přístavu, která však nebyla ničím nemožným ani pro jejich stavební dovednosti. Upřímně řečeno, větší zájem o Atlantidu vypukl až v 19. století, poté co německý obchodník Heinrich Schliemann objevil Tróju, rovněž dlouho odsouvanou do říše legend. Neodbytně se nabízela jedna zásadní otázka: jestliže skutečně existovala Trója popisovaná básníkem Homérem, proč by nemohla být dávnou skutečností také Atlantida, o níž psal Platón?

Celá záležitost má ale háček. Zatímco o Tróji existovala řada dalších svědectví, o Atlantidě máme jen jedno jediné, a to ještě zprostředkované. A to je opravdu trochu málo.

Co o Atlantidě věděl například známý řecký dějepisec a zeměpisec Hérodotos z Halikarnassu? Zhruba sto let před Platónem, tedy asi kolem roku 460 př. n. l., popsal obyvatele severní Afriky, které nazval Atlanťany. Pojmenoval je tak podle pohoří atlas a prozradil nám o nich, že prý nejedí nic živého a nezdají se jim žádné sny. Trochu blíže Platónově verzi je římský spisovatel Elianus z 2. století n. l., který s odvoláním na řeckého zeměpisce Teopompa, žijícího 600 let před ním, napsal: „Evropa, Asie a Afrika jsou ostrovy obklopené ze všech stran oceánem. Vně tohoto světa je ještě pevnina s mnoha obyvateli a městy. Vypravuje se, že vojsko této pevniny chtělo v počtu 10 milionů vtrhnout na pevninu naši, když se přeplavilo přes oceán. Dostalo se až k Hyperborejcům, kteří byli pokládáni za nejšťastnější z obyvatel této části země. Když však dobyvatelé viděli jejich způsob života, pokládali je za tak nešťastné, že se zřekli všech agresivních choutek a vrátili se do své domoviny za oceánem."

Pomineme-li skutečnost, že Hyperborejci žili jen ve fantazii Řeků jako bájný šťastný národ kdesi na severu, což mohlo vzhledem k poloze Řecka klidně znamenat třeba i českou kotlinu, nápadně nám celé líčení připomene Platónův dialog Timaios s jeho vyprávěním, které údajně Solón vyslechl v Egyptě. Autor komentářů k Platónovu dílu Proklos, žijící v 5. století n. l., zase cituje Krantora ze Solunta, který údajně v Egyptském Sais v chrámu bohyně Neit spatřil sloupy s hieroglyfy popisujícími zkázu Atlantidy. Jenže opět je to informace jaksi z druhé ruky. O městě na záhadném ostrově v Atlantiku nám prý zanechal svědectví i řecký spisovatel Dionýsios Milétský v rukopise nazvaném Putování do Atlantidy. Ten se ale bohužel zřejmě nenávratně ztratil.

V podobném duchu bychom mohli pokračovat dál. Zatímco Trója byla všeobecně známá, na zprávy o Atlantidě jsou všechny literární prameny až na Platóna skoupé. Že by si ji snad tento slavný filozof vymyslel?

V roce 1929 objevili německý teolog Adolf DeissmAnn a orientalista Paul Kahle v knihovně starého Serailu v Istanbulu fragment mapy světa zhotovené v roce 1513 na objednávku Tureckého admirála Piriho Reise. Vedle například překvapivého a dosti přesného zakreslení kupodivu odledněného pobřeží Antarktidy, o které nemohl mít v admirálově době nikdo ani potuchy, je zde uprostřed Atlantského oceánu zobrazen velký ostrov označený jako Antilie. Vzhledem k tomu, že přímo v těchto místech se vyskytuje v hloubce 2,3 kilometru na Atlantském podmořském hřbetu rozsáhlá plošina, nabízí se otázka, zda by nemohla být totožná s potopenou Atlantidou. Mapa by tak představovala jakýsi – pro mnohého těžko uvěřitelný – záznam dávno minulé skutečnosti.

Mapa Piriho Reise přitom není jediná, která eviduje nám neznámý záhadný ostrov uprostřed oceánu. Připomeňme si ještě Reineltovu mapu z roku 1510 a mapu jezuity Anastasia Kirchera, který zakreslenou pevninu výslovně pojmenoval Atlantis. Kde brali středověcí kartografové své údaje a proč do jinak na svou dobu poměrně spolehlivých map zaznamenávali vybájený ostrov? Že by informace o něm získali z nějakých nám už nedostupných nebo nepoznaných zdrojů?

Německý astronom a zároveň amatérský prehistorik Klaus Aschenbrenner tvrdí, že takovýmto zdrojem mohla být slavná Alexandrijská knihovna. Podle jeho názoru se odtud mohly některé záznamy nebo mapy dostat do byzantské Konstantino pole, dnešního Istanbulu, kde se nakonec staly kořistí Turků nebo také Benátčanů.

Podívejme se na Platónovo vypravování trochu podrobněji. Svoji Atlantidu docela přesně lokalizoval do moře za Héraklovými sloupy, tedy za dnešní Gibraltarský průliv. Tady se měl údajně nacházet ostrov větší než Libye a Asie dohromady, přesněji řečeno větší než pobřeží severní Afriky bez Egypta a malá Asie. Postupujeme-li Atlantikem od Gibraltarského průlivu směrem na západ, narazíme nejdříve na ostrov Madeira, pak na Kanárské ostrovy a ještě dále a poněkud severněji na Azory. Bohužel geologicky nejsou ani Kanárské ostrovy ani Azory vrcholky potopených horských pásem. Vznikly, jak nás poučí geologové, erupcí sopečných hmot, které pronikly na povrch staršími horninami. Tedy nikoliv tak, že by představovaly pozůstatky nějaké potopené pevniny či většího ostrova.

V dialogu Timaios se hovoří o tom, že k válce Atlantiďanů s Athéňany a k následnému propadnutí Atlantidy do moře došlo před devíti tisíci lety, počítáno od Solónovy doby. Z dnešního pohledu to tedy znamená, že celá událost se musela odehrát před takřka dvanácti tisíci roky. V té době samozřejmě ještě neexistovaly žádné Athény. Nejstarší nám známé město Jericho vzniklo někdy před deseti tisíci roky, byť z našeho hlediska připomínalo spíše jen hrazenou osadu. Mohlo tedy před dvanácti tisíci lety vůbec existovat uprostřed Atlantského oceánu kvetoucí město v takové podobě, v jaké nám ho popsal Platón? asi těžko.

Přesto se tu jedna zajímavá skutečnost nabízí. Zkusme trochu popustit uzdu své fantazii a podívejme se na jisté, přinejmenším zvláštní souvislosti. Shodou okolností právě v té době, tedy před dvanácti tisíci roky, končila poslední doba ledová. Ruský geolog Nikolaj Žirov odvážně spojil tuto klimatickou změnu s hypotetickým zánikem Atlantidy. Podle jeho názoru se někdy před 11 500 až 12 000 roky potopil uprostřed oceánu obrovský ostrov, což mělo dalekosáhlé následky. Teplý Golfský proud, jenž Atlantiďanům umožňoval Platónem uváděné dvě sklizně do roka, náhle nenarážel na překážku v podobě pevniny, ale začal pronikat podél východních břehů severoamerického kontinentu až k severozápadnímu pobřeží Evropy a do severního ledového oceánu. Rozsáhlé vodní plochy se citelně ohřály, možná až o 10 stupňů Celsia, a ledovce pokrývající severní Evropu začaly tát. V oceánech proto přibylo vody, hladina světových moří stoupla zhruba o 100 metrů. Pod vodou se ocitla i tzv. Beringie, tedy pás pevniny, po němž předkové Indiánů přešli z asijské Čukotky na americkou Aljašku, jak to prokázal antropolog českého původu Aleš Hrdlička.

Náhlé oteplení na severní polokouli však mohlo mít i tragické důsledky pro některé živočišné druhy. Spisovatel Ludvík souček byl přesvědčen, že právě nečekaná katastrofa v Atlantiku způsobila rychlé vymírání mamutů. Prudké oteplení totiž zcela změnilo vegetaci v Evropě a tito obrovští srstnatí chobotnatci tak přišli o svou obvyklou stravu, nehledě na to, že jejich tělesná konstrukce byla stavěna na podstatně chladnější klima.

Co se vlastně mohlo v Atlantidě přihodit? Platón se výslovně zmínil o jejím propadnutí do moře, což by mohlo způsobit rozsáhlé zemětřesení. Mimořádně silné zemské otřesy pravděpodobně vyvolaly ničivé vlny tsunami, jaké si sami pamatujeme z obrovské přírodní katastrofy, která na sklonku roku 2004 postihla část jihovýchodní Asie a při níž přišlo o život zhruba 250 tisíc lidí. Podobná neštěstí známe z minulosti i z Atlantiku. Například 1. listopadu 1755 vyvolalo zemětřesení v hlubinách oceánu 200 kilometrů od portugalského pobřeží mohutnou vlnu tsunami, která takřka spláchla metropoli Lisabon a její okolí a zabila na 60 tisíc osob.

Samozřejmě mohlo dojít i k výbuchu sopky. Například při známé erupci sopky Krakatoa mezi Sumatrou a Jávou v Indickém oceánu 27. Srpna 1883 vyletěl celý ostrov do povětří. Strašná exploze byla slyšet až v Austrálii ve vzdálenosti 5000 kilometrů. Zahynulo přes 36 tisíc lidí a pro názornou ilustraci o síle výbuchu uveďme, že například dělový člun holandského námořnictva Berouw byl tehdy vymrštěn do výšky deseti metrů a dopadl tři kilometry od pobřeží. Popel z výbuchu zanesl přitom celé okolí v okruhu 100 kilometrů.

Nabízí se i katastrofy jiného druhu. Polský astronom a Atlantolog Leopold Zajdler přišel s hypotézou, že zánik obrovského ostrova v Atlantiku zavinila srážka Země s jádrem komety. K dopadu tohoto kosmického tělesa údajně došlo někde v oblasti sargasového moře, kde se prý dnes nacházejí dva podmořské krátery o ploše 200 000 čtverečních kilometrů. Od místa nárazu se směrem k severu objevila na dně Atlantského oceánu rozsáhlá trhlina dlouhá tři tisíce kilometrů.

Podle dalšího, tentokrát rakouského Atlantologa Otto Mucka nešlo o srážku s jádrem komety, ale s planetkou. A nezpůsobila přitom jen zánik Atlantidy, ale dokonce přesun zemských pólů o 3500 kilometrů. Následkem tohoto přesunu se během několika dní celá Sibiř ocitla pod ledovým příkrovem a umrzlo tu více než 100 tisíc mamutů. Taková událost, pokud se opravdu stala, by vlastně byla svého druhu opakováním podobné katastrofy z doby před 65 miliony let, kdy dopad kosmického tělesa v dnešním Karibiku mimo jiné způsobil vyhynutí druhohorních ještěrů.

Celá hypotéza o souvislosti konce poslední doby ledové s potopením Atlantidy však nevysvětluje, jak to bylo s těmi předcházejícími dobami ledovými. Přece se kvůli každé zase znovu nezvedal a nepropadal ostrov v Atlantiku?! vždyť ledových dob bylo pravděpodobně dvanáct, někteří klimatologové dokonce hovoří o ještě větších počtech, a stejně tak dvanáct (nebo ještě více) dob mezi ledových. V jedné takové meziledové době právě žijeme. Kromě toho kolísání klimatu probíhalo na severní i jižní polokouli. Jak si potom máme vysvětlit skutečnost, že Golfský proud ohříval nejen severní ledový oceán, ale i oceán obklopující Antarktidu?

Leda by se Platón ve svém časovém údaji ať nevědomky, nebo spíše záměrně spletl. Líčil přece dávný příběh, který proto odsouval co nejdále do minulosti. Ve skutečnosti se patrně Atlantida potopila do oceánu podstatně později. Muselo tomu tak být už proto, že existence jediné poměrně vyspělé civilizace na planetě jinak jen řídce osídlené lidmi žijícími ještě na úrovni doby kamenné, jak tomu muselo být před 11 500 lety, je zcela absurdní.

Nedošlo však v pozdější době v Atlantském oceánu k větší přírodní pohromě, která by pohřbila nějaké ostrovy? skutečně, kolem roku 3000 př. n. l. postihla tuto oblast rozsáhlá geologická katastrofa, která například rozpoltila Island impozantním zlomovým kaňonem a pokračovala dál po mořském dně. Můžeme ji takto přesně časově zařadit především proto, že se pod příkrovem lávy podařilo objevit zbytek stromu, v jehož dřevu mohli odborníci změřit obsah nerozpadlého izotopu uhlíku C 14, tedy datovat ho pomocí radiokarbonové metody.

Je zajímavé, že zhruba kolem roku 3000 př. n. l. zanikla megalitická kultura na maltě ve středozemním moři, která po sobě zanechala chrámy sestavené z obrovských kamenných kvádrů, ale také hluboké koleje vyryté do vápence, jimiž je celý ostrov protkán a jejichž původ zůstává stále nevyřešenou záhadou. Rozhodně se mýlí známý britský spisovatel Arthur C.  Clark, když tvrdí, že jde o stopy povozů starých Římanů. Megalitická civilizace na maltě zanikla zřejmě náhle. Tvůrci monumentálních chrámů kamsi ve spěchu odešli. Proč?

Ale stopy podobného náhlého stěhování z doby kolem roku 3000 př. n. l. nalézáme také na Krétě, kde se obyvatelé zřejmě před nějakou hrozbou uchýlili do jeskyní. Ohlas těchto událostí zjišťujeme i v řecké mytologii. Možná není náhoda, že podle dávných pověstí se nejvyšší olympský bůh Zeus narodil právě v krétské jeskyni Psychro, kde ho pak matka Rhea ukrývala před jeho otcem Kronem.

Zároveň je však období kolem roku 3000 př. n. l. spojeno s počátky prvních velkých civilizací. V Egyptě se ujal vlády legendární král Menej, zakladatel první dynastie faraonů. Řecký dějepisec Hérodotos o něm později napsal, že „zabezpečil Memfis hrází. Tehdy proudila řeka Nil podél písečných pahorků do Libye. Menej přehradil asi 100 stadií nad Memfisem hrází její jižní ohyb, vysušil staré řečiště a způsobil, že řeka tekla mezi horami v kanále… Kdyby zde řeka jednou hráz protrhla, dostal by se Memfis do velkého nebezpečí, že bude zaplaven. Když Menej, první král, ohraničený kus země vysušil, založil na něm nejprve toto město, které se dnes jmenuje Memfis… Kolem města nechal vykopat jezero, které řeka zásobuje vodou, a to severně a západně od města, neboť na východě teče sám Nil…" nepřipomínají vám Menejovy budovatelské aktivity popis hlavního města Atlantidy? Kde najednou egypťané objevili svoje stavitelské schopnosti? neměli k tomu náhodou nějaké cizí poradce či projektanty?

Právě za Menejova panování bylo vytvořeno první obrázkové písmo – hieroglyfy, které mytologie spojuje s Egyptským bohem moudrosti Thovtem. Mimochodem, Thovt byl také bohem měsíce a tento přirozený satelit Země bývá spojován se západní světovou stranou. Neznamená to snad, že by autor prvního písma přišel ze západu, kde zanikla Atlantida? Nemohl být Thovt zachráněným Atlantiďanem, který se s egypťany podělil o svoje vědomosti?

Kolem roku 3000 př. n. l. se v jižní Mezopotámii upevňuje říše Sumerů a její chrámoví úředníci vynalézají klínové písmo. Je to jen náhoda? a přibližně ve stejné době, tedy celé půltisíciletí před prvními pyramidami, vyrůstá v jižní Anglii první fáze dodnes udivující kruhové kamenné stavby Stonehenge, vytvořené z mohutných pískovcových balvanů, z nichž některé váží až 40 tun.

Vědci se dodnes přou, zda jde o chrám, či snad astronomickou observatoř, nebo kombinaci obou. Stonehenge však není jedinou kruhovou kamennou stavbou na Britských ostrovech. Se svými zhruba 100 metry průměru je dokonce menší než podobná kruhová stavba v nedalekém Avebury, která má průměr 338 metrů! Bohužel tuto kolosální stavbu zničili v 17. století fanatičtí příslušníci puritánské církve. Profesor oxfordské univerzity Alexander Thom napočítal na Britských ostrovech celkem 600 kamenných kruhů různých velikostí, Stonehenge je nejzachovalejší. Kde se ale najednou v Británii vzali zruční stavitelé těchto monumentů? Nepřipluli po moři ze západu z ostrovů uprostřed oceánu?

Uprchlíci z Atlantidy však nemuseli utíkat jen východním směrem, ale také na západ. Svědčí o tom leckteré okolnosti. Například vyspělá Indiánská kultura Mayů ve střední Americe počítala svůj pozoruhodný kalendář od roku 3113 př. n. l. to je přece termín časově nápadně se shodující s onou zmiňovanou geologickou katastrofou v Atlantiku. Vždyť počítáme-li při zjišťování stáří onoho stromu pod lávou na Islandu s jistými nepřesnostmi, kterým se nevyhne ani radiokarbonová datovací metoda, může klidně jít o rok zániku Atlantidy!

Z doby kolem roku 3000 př. n. l. údajně pocházejí také dvě anatomicky mimořádně přesné lebky vytvořené z horského křišťálu. První je uchovávána v londýnském Museu of Mankinda její původ je zahalen tajemství. Druhou našla v roce 1927 badatelka Anna Mitchell-Hedgesová v troskách starého mayského města Lubaantun v Belize. Je zcela nepochybné, že i první lebka pochází z Amerického kontinentu, protože odpovídající horský křišťál se nachází v Brazílii. Obě lebky, kterým by spíše slušelo označení anatomické modely, jsou dílem mimořádně zručných umělců. Ale kde by se tito umělci vzali na Americkém kontinentu v době ještě před vznikem velkých Indiánských civilizací Mayů, Inků, Toltéků, Olméků a Aztéků? nejsou to náhodou artefakty vzniklé v dílnách Atlantiďanů?

Je zajímavé, kolik národů na obou stranách Atlantiku si vypravovalo pověsti o tom, že jejich předkové přišli do nynější vlasti z jakési ostrovní říše. Podle řeckého dějepisce Diodora sicilského většina galských kmenů tvrdila, že jejich původní domovinou byl zaniklý ostrov v Atlantiku. Keltské báje hovoří o pohádkovém ostrově Avalon, který leží tam, kde slunce zapadá, tedy někde na západě. Za potomky lidí, kteří přišli odkudsi z Atlantiku, se pokládají Baskové. Původní obyvatelé Kanárských ostrovů zase v 15. století vykládali španělským mořeplavcům, že jejich předkové přežili strašnou katastrofu jen díky tomu, že se uchýlili na vysoké hory. Severoafričtí Berbeři znají legendy o Attale, úžasném království, které se potopilo do moře.

Na druhé straně oceánu zase Toltékové a Aztékové tvrdili, že jejich předkové připluli po moři odkudsi z východu. Aztékové nazývali tuto zemi Aztlán a zobrazovali ji jako hornatý ostrov. Mayové si z generace na generaci předávali pověsti o bílých bozích, kteří přišli od moře z východu a naučili Indiány pěstovat kukuřici, stavět pyramidy a chrámy, poznávat hvězdy, a dali jim kalendář a písmo. Nejsou to zřejmé Indicie existence jakési kolébky civilizace uprostřed Atlantského oceánu, která po svém zániku předala prostřednictvím nemnoha šťastně zachráněných uprchlíků své vědomosti a schopnosti ostatním lidem?

Jistě, takové otázky jsou sice oprávněné, jenže stejně tak jsou oprávněné pochybnosti, zda tomu tak opravdu bylo. Vždyť bájnou Atlantidu dosud nikdo nenašel a i tak nadějné stopy, jakou například byl podmořský útvar zvaný Biminská zeď u Bahamských ostrovů, se nakonec ukázaly liché. Údajné nápadně pravidelné kamenné bloky byly totiž geology odhaleny jako přirozený kvádrový rozpad korálového vápence.

A ani teorie o jediné zeměpisné kolébce celé lidské civilizace neobstojí ve světle historických skutečností. Vždyť první významná civilizační střediska vznikala nezávisle na sobě ve východní Číně, v povodí Indu, v Mezopotámii, v údolí Nilu i jinde, a logicky proto nemohla být inspirovaná jen z jednoho místa. Byť samozřejmě nemůžeme popřít, že je tady spousta podivných a podezřelých náhod, které nás nutí nezavrhovat tak docela hypotézu o Atlantidě. Byla či nebyla? smiřme se s tím, že definitivně odpovědět na tuto otázku zatím stále nedokážeme.

Sfinga pochází z doby ledové?

Tajemná Sfinga se krčí pod trojicí největších pyramid v Egyptské Gíze jako jejich němý strážce. Není to tak dávno, co z písečných den čněla jen její mohutná hlava s uraženým nosem. Údajně ho měli v roce 1798 ustřelit vojáci Napoleona Bonaparta. Naposled ji musel z nánosů písku dát vykopat v roce 1886 tehdejší ředitel Egyptského muzea v Káhiře Gaston Camille Maspero.

Sfinga má tělo lva a lidskou hlavu s královskou pokrývkou zvanou nemes. Jde vlastně o šátek, jaký nosil faraon při slavnostních ceremoniálech. Tuto nesporně největší a také nejznámější sochu starého Egypta podrobně změřil koncem 19. století slavný britský Egyptolog William Flinders Petrie a zjistil, že je od předních tlap k zadku dlouhá 73 metry a její hlava ční do výšky 20 metrů. Byť ve stínu stometrových pyramid vypadá jen jako drobeček.

Se Sfingou je spojeno množství otázek, které bychom mohli shrnout do těchto tří okruhů: „Kdy byla postavena? Proč byla postavena? Koho znázorňuje?" Skutečnost, že byla vytesána do vápencové skály v někdejších lomech, kde se těžil kámen na výstavbu Chafréovy (nebo také Rachefovy) pyramidy a není příliš vzdálena od jeho zádušního chrámu, ji spojuje s tímto faraonem čtvrté dynastie. Byla však skutečně postavena někdy mezi roky 2600 až 2500 př. n. l.?

Potíž je v tom, že zatímco hlava je až na uražený nos do dnešních dnů poměrně dobře zachována, tělo muselo být opravováno už za vlády faraona Thutmose I., tedy někdy kolem roku 1500 př. n. l. Právě tento panovník z doby 18. dynastie nechal erozí značně poškozený trup Sfingy obložit vrstvami kamenů.

Značné poškození obří sochy vyvolává mezi odborníky, ale i mezi laickou veřejností dohady, zda vlastně není mnohem starší než okolní pyramidy, které si v jejím sousedství vybudovali panovníci 4. dynastie. Některé vědecké hypotézy dokonce posouvají její stáří až mezi roky 7000 a 5000 př. n. l., což by znamenalo, že byla vytvořena dva tisíce a možná i více let před legendárním sjednotitelem Egypta králem Menim. Je vůbec něco takového možné?

V roce 1991 přišel Americký geolog Robert Schoch z Bostonské univerzity s teorií, která vznik Sfingy odsouvá do ještě vzdálenější minulosti. Tvrdí totiž, že „eroze povrchu této sochy odpovídá pouze poškození proudící vodou. K něčemu takovému však mohlo dojít jen na konci doby ledové, kdy v dnešním Egyptě panovalo vlhké klima a zemi sužovaly vydatné lijáky". To by tedy znamenalo, že Sfinga musela být vytvořena dokonce někdy kolem roku 10 500 př. n. l. S tímto datováním Sfingy souhlasí i americký Egyptolog John Antony West.

Pokud bychom se s tvrzením Schocha a Westa smířili, znamenalo by to posunutí počátku lidské civilizace do mnohem vzdálenějších dob a popřelo by to všechno, co se o starověké historii dosud učí ve školách. Není divu, že příznivci hypotéz o bájné Atlantidě či dokonce o mimozemšťanech, kteří na Zemi postavili památky na svou přítomnost, jsou rázem na koni. Německý astronom a záhadolog Klaus Aschenbrenner klade sugestivní otázku: „Neexistoval snad už před starými egypťany národ velmi nadaných techniků?" hbitě spojuje údajné stáří Sfingy s některými nevyjasněnými archeologickými nálezy a prohlašuje: „Stále zřetelněji začal přede mnou vyvstávat obraz kultury, která svým vývojem předstihla egypťany i Sumery zřejmě o celá tisíciletí…"

Na obranu Schochových názorů vystupují i další geologové, kteří odmítají tvrzení, že by erozní rýhy na těle Sfingy způsobily větrem unášené částečky písku. Podle nich je mohla způsobit jedině voda. Navíc přitom využívají i seizmické analýzy rovněž posunující stáří této sochy do doby před sjednocením Egypta.

Rytina znázorňující Sfingu v době Napoleonovy vojenské expedice do Egypta, kdy byla až po hlavu zakryta navátým pískem

Robert Schoch svou hypotézu dále rozvíjí a odmítá názor, že tvář Sfingy zpodobňuje faraóna Chafréa, jak je přesvědčena většina Egyptologů. Odvolává se přitom na newyorského soudního znalce Franka Dominga, který upozorňuje na „výrazné Africké, tedy negroidní rysy v obličeji sochy". Znamená to snad, že Sfingu vytvořila nějaká nám neznámá Africká civilizace? Že je snad zobrazením nějakého černošského krále?

Americký novinář a záhadolog Graham Hancock tvrdí: „Sfingu skutečně mohla postavit v prodynastickém období velká civilizace, která existovala v kdysi obývané části antarktidy, později se přeplavila do jiných částí světa a osídlila další oblasti včetně údolí Nilu." Ale to už je zjevně příliš velká fantazie, která nikdy nenalezenou Atlantidu nahrazuje ledem a sněhem pokrytou Antarktidou.

Hlavní problém podobných hypotéz spočívá v tom, že v celém Egyptě nebyly nalezeny žádné pozůstatky kultury, která by byla schopná ať už mezi 7. a 5. tisíciletím, nebo dokonce v 11. Tisíciletí př. n. l. vytesat sochu o rozměrech Sfingy. Archeologové zkoumající Chafréův zádušní chrám a svatyni, která leží před Sfingou, zjišťují zajímavou okolnost. Na jejich stavbu byly totiž použity bloky vápence naprosto stejného složení, z jakého byla vytesána Sfinga. Také všechny archeologické nálezy jednoznačně dokazují, že celé pohřebiště v Gíze, tedy nepochybně včetně samotné Sfingy, vyrostlo v průběhu panování faraonů 4. dynastie.

Ale koho má tato socha zobrazovat? Na základě počítačové rekonstrukce jejího původního vzhledu a porovnáváním její tváře s jinými sochami faraona Chafréa dospívají vědci k závěru, že zobrazuje právě jeho, a zřejmě také za jeho panování byla vytesána. Zpodobňování zbožštělého vládce s tělem lva nebo býka bylo ve starém Egyptě běžné.

Hlavu Chafrého dávní sochaři nepochybně vytesali s až naturalistickou věrností. Svědčí o tom nápadně široké lícní kosti a odstávající uši, jaké by dnešním potentátům na jejich sochách dozajista vadily. Hlava však zjevně přišla o královskou bradku, symbol důstojnosti, a tak může dnes někomu připomínat ženu. Podobně také asi upadla nebo byla uražena kobra vztyčená nad faraonovým čelem, která vyjadřovala panovníkovu moc.

Už v dobách staré říše byl povrch Sfingy natřen jasnými barvami. Tělo a tvář byly tmavě červené, kdežto Vladařský šátek, nemes, zdobily žluté a modré pruhy. Dnes už ulomená bradka a kobra na čele byly nejspíše pozlacené. Ale větrná eroze nepochybně vykonala své a dnes o barvách víme jen díky nepatrným zbytkům barevných pigmentů. Tvář Sfingy pak nepochybně poznamenala nejen Napoleonova děla, ale také fanatičtí muslimové, jimž korán zakazuje zobrazovat lidský obličej.

Badatele poněkud znepokojuje poloha Sfingy. Kdyby byla totiž tesána zcela záměrně v souvislosti s Chafréovou pyramidou, měla by stát na ose, která je kolmá k zádušnímu chrámu na jejím úpatí. Ve skutečnosti se však tato osa mírně odklání od osy pyramidy. Podobně také chrám Sfingy stojící před ní nerespektuje jednotnou stavební osu. Podle názoru některých egyptologů je proto možné, že obří socha faraona Chafréa vznikla jaksi dodatečně v rozporu s původními plány celého pohřebního komplexu. Snad se jednalo o šťastnou shodu okolností.

Zřejmě když bylo z vápencového lomu vylámáno dostatečné množství kamene na stavbu pyramidy a zádušního chrámu, zbyl na místě jakýsi ostroh. Stavitelé se proto rozhodli proměnit ho v sochu faraona, která bude symbolicky střežit celé pohřebiště. Její úloha tedy byla podobná té, kterou zastávaly menší Sfingy lemující zádušní komplexy z doby konce staré říše. Sfingy chránily královské hrobky a porážely nepřátele Egypta. Proto také v dobových písemných pramenech nemáme žádné doklady o samostatném kultu Sfingy. Údajný chrám Sfingy je výjimkou a nepochybně ho musíme vnímat v souvislosti s celým pohřebním komplexem faraona Chafréa.

Měly pyramidy kopírovat hvězdné nebe?

„Tento král nezemře… neboť král patří mezi nezapadající hvězdy," píše se v textech pyramid pocházejících asi z roku 2345 př. n. l. Hvězdná obloha výrazně ovlivňovala náboženské a zádušní představy starých egypťanů. Není proto pochyb o tom, že kněží měli značné astronomické znalosti. Je tedy velmi pravděpodobné, že už v době staré říše byly pyramidy budovány podle hvězd.

Badatelé však ke své lítosti postrádají písemné zprávy, které by takové tvrzení mohly zcela jednoznačně prokázat. „v textech pyramid, které byly vytesávány do stěn podzemních prostor pyramid v závěrečné fázi staré říše, se vyskytují mnohé odkazy na noční oblohu s hvězdami," zdůrazňuje britská Egyptoložka Kate Spenceová. „jednotlivé nápisy vyryté do stěny pyramidy Amenemheta III. V Dahšúru se odvolávají na přízeň hvězd, které měly pyramidu ochraňovat. Zmíněné texty dokládají, že spojení hvězd a pyramid mělo dlouhé trvání, neboť i královské hrobky střední říše byly dávány pod ochranu hvězdného nebe."

Je zajímavé, že základny většiny Egyptských pyramid jsou s poměrně velkou přesnosti zaměřeny na hlavní světové strany. Kamenné kolosy, které byly zbudovány v době 4. dynastie, jsou postaveny s odchylkou pouhých několika desetin úhlových vteřin od hlavních světových stran. Kupodivu pyramidy z následujícího období jsou zaměřeny s mnohem menší pečlivostí. Že by na tom jejich stavitelům už tolik nezáleželo?

V každém případě egypťané v době 4. dynastie faraonů v duchu svých náboženských představ využívali své astronomické znalosti při zaměřování pyramid. Protože však v jejich době žádná z hvězd, ani Polárka, neukazovala přesný zeměpisný sever, museli ke své orientaci a vytyčení směru použít několik pozorování. Dalším možným řešením mohlo být zaměření dvou hvězd spojených svislou přímkou. Jak ale připomíná Kate Spenceová, „během staletí se… pozice geografického severního pólu v důsledku precese (dlouhodobého periodického pohybu zemské osy) měnila a odraz tohoto posunu je možné vysledovat i v zaměření pyramid".

Egyptolog Robert Bauval upozorňuje na tzv. Větrací šachty vycházející z královy komory Chufuovy (Cheopsovy) pyramidy. Využívá starších měření badatelů Alexandra Badawyho a Virginie Trimblové a tvrdí, že směřují ke kulminacím (nejvyšším polohám) určitých hvězd. Podle jeho názoru by šachty měly směřovat jižním směrem ke kulminacím Síria a Al Nitaku v souhvězdí Orionu a na opačnou stranu k Thubanu, nejjasnější hvězdě souhvězdí Draka, a Kochabu, druhé nejjasnější hvězdě v souhvězdí malý vůz. V době stavitelů pyramid kolem roku 2500 př. n. l. se prý právě hvězda Thuban nalézala nejblíže zeměpisnému severnímu pólu. Orientace na sever byla záměrná, protože staří egypťané byli přesvědčeni, že nebeský ráj se nachází právě na severu. Jenže známý český Egyptolog Zbyněk Žába už před časem zjistil, že Thuban v období, kdy se stavěla Chufuova pyramida, na sever neukazoval. Kdo má tedy pravdu?

Kate Spenceová přišla v roce 2000 s teorií, že staří egypťané hledali sever podle dvou hvězd. Jednou z nich byl Mizar v souhvězdí velkého vozu, druhou pak už zmíněný Kochab v malém voze. Tyto dvě hvězdy leží na přímce, jež je kolmá k linii horizontu. „v posledních tisíciletích tato přímka ukazovala přímo na sever pouze jednou. A to v roce 2467 před naším letopočtem," tvrdí britská Egyptoložka. Spenceová se domnívá, že na základě této konstelace hvězd orientovali egypťané pyramidy na sever a právě v roce 2467 př. n. l. pravděpodobně začali vyměřovat a stavět Chufuovu pyramidu. To proto, že je ze všech pyramid k severu orientovaná nejpřesněji. Až doposud byla spojována s rokem 2554 př. n. l. Všechny pyramidy, které jsou starší než ona, vykazují odchylku od tohoto směru k západu, pozdější pak naopak odchylku k východu. Podle toho, do jaké míry jsou ostatní pyramidy v Gíze odchýleny k severu, určila Spenceová rok zahájení jejich výstavby. Podle ní začala stavba Rachefovy pyramidy v roce 2448 př. n. l., Menkaureho pak v roce 2415 př. n. l.

Pyramidy na kresbě z počátku 20. století

Badatelům nedává spát nejen orientace jednotlivých pyramid vůči světovým stranám, ale i jejich celé rozmístění. V roce 1994 vydal Robert Bauval spolu s Adrianem Gilbertem knihu Záhada Orionu. Oba autoři v ní tvrdí, že rozmístění tří pyramid v Gíze je prý odvozeno od polohy tří hvězd v souhvězdí Orion. Údajně měla na gízské plošině vzniknout jakási pozemská obdoba nebes, jejímž prostřednictvím měli faraonové ovlivňovat dění na celém světě.

Ve skutečnosti je důvod uspořádání pyramid v Gíze v jedné přímce překvapivě jednoduchý. Kate Spenceová připomíná, že „stavby jsou uspořádány podél okraje skalního útesu, který probíhá od severovýchodu k jihozápadu, a vymezuje tak východní hranici plošiny". Svou úlohu podle Egyptoložky zřejmě sehrála i snaha ponechat pro každou pyramidu volný průhled, aby duše faraónů mohly volně stoupat k nikdy nezapadajícím hvězdám.

Americký archeolog Mark Lehner, který podrobně zkoumal celou gízskou plošinu, zjistil, že malá odchylka stěn pyramid odsměřování na světové strany byla zřejmě způsobena snahou vyrovnat jihovýchodní rohy pyramid do jedné přímky. Bauvalova teorie přitom vůbec nepočítá s menšími pyramidami královských manželek v Gíze.

Královské hrobky jsou seřazeny například i na pohřebišti Abúsíru, kde stojí pyramidy tří faraonů 5. dynastie Sahure, Neferirkare a Neferefre, a to tak, aby bylo možné propojit jejich severozápadní rohy jedinou přímkou. Je zajímavé, že obě přímky – gízská a abusírská – se protínají na dnešním káhirském předměstí Mataréja. Ve starověku zde stávalo náboženské středisko Héliopolis sloužící slunečnímu kultu. Místo průniku obou přímek bylo v chrámu boha Re.

Příznivcům odvážné teorie Roberta Bauvala však přesto nedává spát představa, že postavení pyramid v Gíze kopíruje polohu tří hvězd pásu Orionu – Al Nitak, Al Nilam a Mintaka. Souhvězdí Orion je na noční obloze vidět západně od mléčné dráhy, kterou starověcí egypťané nazývali nebeským Nilem nebo Klikatou vodní cestou. Kupodivu také pyramidy v Gíze jsou postaveny na západním břehu Nilu.

Jenže přeneseme-li tento pozemský obraz na hvězdné nebe do doby kolem roku 2500 př. n. l., kdy ho měli egypťané vytvořit, zjistíme, že pás tří hvězd Orionu není zobrazen přesně. Velká pyramida je jižní šachtou zaměřena k hvězdě Al Nitak v pásu Oriona, která se právě v roce 2500 př. n. l. nacházela 45° nad jižním horizontem. Ale porovnáním obou soustav – pyramida hvězd – zjišťujeme, že nebeská osa a postavení mléčné dráhy se poněkud odklání stranou. Proč by tedy stavitelé pyramid vynakládali takovou snahu o vzájemnou symetrii s postavením hvězd?

„Abychom dosáhli ideálního spojení uspořádání nebe – Země, musíme pootočit nebesy proti směru hodinových ručiček," tvrdí Robert Bauval. „Dokonalá shoda zobrazení nastane roku 10 500 př. n. l., kdy uspořádání mléčné dráhy a tří hvězd Orionu při průchodu meridiánem (zeměpisným poledníkem) odpovídá dráze toku Nilu a pozemskému uspořádání tří velkých pyramid."

Znamená to snad, že pyramidy v Gíze byly postaveny už někdy na konci poslední doby ledové, dávno před založením staré říše, jak tvrdí mnozí záhadologové včetně populárního Ericha von Dänikena? v nejstarších Egyptských textech se často píše o čase bohů Zep Tepi, což doslova znamená Poprvé. Egypťané byli přesvědčeni, že se jednalo o skutečnou historickou událost zaznamenanou na hvězdné obloze. Ostatně dodnes sami používáme při pojmenovávání souhvězdí názvy související pro změnu s řeckým bájeslovím. Znamená to snad, že pyramidy byly zbudovány už v čase Zep Tepi bohy? nebo snad mimozemšťany? spolehlivou odpověď na tyto otázky zatím neznáme.

Která pyramida byla poslední?

Na jižním okraji staroegyptského pohřebiště v Abydu na západním břehu Nilu objevil v roce 1899 archeolog William Flinders Petrie hromadu sutě, v níž zkušeným okem odborníka rozpoznal zbytky pyramidy. O tři roky později nález datoval do období vlády Ahmose I. (asi 1539–1514 př. n. l.), prvního faraona 18. dynastie.

Původně byl na tomto místě vybudován celý pohřební komplex zahrnující nedaleko pyramidy stojící zádušní chrám, rozlehlou nedokončenou skalní hrobku a terasovitou platformu na úpatí blízkých skalisek. Mezi zbytky pyramidy a hrobkou objevili archeologové svatyni ze sušených cihel zasvěcenou Tetišeri, babičce faraona Ahmose. Uvnitř byla nalezena stéla s nápisem, který toto zasvěcení potvrzuje.

Z pozůstatků pyramidy se dá odhadnout její původní výška. Egyptologové usuzují, že měřila téměř 50 metrů a její stěny byly postaveny pod neobvykle příkrým úhlem 65,5 stupně. Jak vypadal zádušní chrám, o tom se můžeme jen dohadovat. Jeho průčelí bylo zbudováno z kamene, boční stěny z cihel a dvůr byl vyzdoben reliéfy zobrazujícími Ahmosovu válku s hyksósy.

Při novém výzkumu pyramidy objevila v roce 1993 výprava badatelů z Pensylvánsko-Yaleského institutu krásných umění vedená Egyptologem Stephenem Harveyem v sousedství Ahmosovy pyramidy pozůstatky dosud neznámé svatyně faraonovy manželky Ahmose – Nefertari. Je zřejmé, že součástí svatyně byla další, mnohem menší pyramida postavená z cihel.

Harveyova expedice také znovu prozkoumala svatyni královny Tetišeri. Objevila přitom text zaznamenávající údajný rozhovor faraona s jeho babičkou. Vyplývá z něho, že se Ahmose se rozhodl pro ni vybudovat zádušní památník v Abydu jako dodatek její hrobky ve Wésetu. Jeho původní podoba však zůstává nejasná. Harvey se domnívá, že se jednalo o zvýšenou platformu, na níž stála malá pyramida vystavěná pod ostrými úhly.

Americký Egyptolog David O'conner z newyorské univerzity tvrdí: „Ačkoliv nebyla vlastní hrobka Ahmose I. Nikdy nalezena, nacházela se téměř jistě ve Wésetu (Thébách). Jeho hrobka v Abydu byla spíše symbolická než skutečná, čemuž nasvědčuje i to, že její pohřební komora nebyla nikdy vytesána."

Celý Ahmosův pohřební komplex vyvolává nejednu otázku. Proč byl vůbec vybudován a proč zahrnoval i padesát metrů vysokou pyramidu, která vůbec nesloužila jako hrobka? a proč byla součástí komplexu nedokončená skalní hrobka, v níž není nikdo pochován?

Některé písemné prameny naznačují, že druhý Ahmosův nástupce Thutmose I. by mohl mít v Abydu také pyramidu. Ve skutečnosti Ahmosova pyramida stojí na konci linie královských pyramid dochovaných z doby střední říše a žádná už na ni nenavazuje. Všichni panovníci po Ahmosovi I. z období nové říše mají s výjimkou Achnatona své skalní hrobky ve Wésetu. Žádná však nezahrnuje pyramidu, tedy klasickou podobu královského hrobu ze starších období.

David O'conner k tomu podotýká: „Výstavbou vlastního komplexu v Abydu Ahmose zamýšlel spojit svůj zádušní kult s kultem Usira, tedy hlavního božstva Abydu a také vládce zemřelých a garanta nesmrtelnosti. Oddělení pyramidy a hrobky mohlo odrážet obdobné uspořádání, jaké bylo určeno pro Usira, s hrobkou boha předpokládanou hluboko v poušti a kultovním chrámem na okraji údolní nivy." Stephen Harvey k tomu dodává: „takové uspořádání mohlo být inspirováno nedalekým komplexem náležejícím panovníkovi období střední říše Senusretovi III. Vzhled obou komplexů je obdobný."

Ahmosovi předchůdci byli pohřbeni do podobných menších pyramid nepřevyšujících 50 metrů se stěnami s ostrými úhly ve Wésetu. Je zřejmě definitivně posledním budovatelem pyramidy, byť on sám v ní pochován není. Harvey tvrdí, že „Ahmosova pyramida byla zamýšlena tak, aby vyvolávala vzpomínky na mocné vlastenecké panovníky starších období. Těchto vzpomínek poté Ahmose využíval pro posílení své zákonnosti v roli jejich dědice."

Mohl se přitom opřít o skutečnost, že právě on zbavil Egypt kočovných hyksósů a stal se prvním panovníkem nové říše. Ale jeho pyramida byla jen nostalgickým ohlédnutím za slavnou historií. Tyto monumentální kolosy se už v jeho době definitivně staly minulostí. Proto se můžeme oprávněně domnívat, že právě jeho vlastně nepravá pyramida, protože nikdy neměla sloužit jako hrobka, je pyramidou poslední.

Obrovské kamenné kolosy, jak je známe zejména z období staré říše, už byly nad síly země. Jejich stavby si vyžadovaly obrovské náklady a vázaly zbytečně mnoho pracovníků, které bylo obtížné uživit. Bez problémů se to dařilo jen v úrodných letech s dostatečnými sklizněmi. Egyptský archeolog Zahí Havas k tomu říká: „egypťané byli povinni poskytovat faraonovi nejen svoji pracovní sílu, obyvatelstvo muselo dělníky také živit. Namísto odvodu daní poskytovala pro stavbu pyramid každá rodina horního i Dolního Egypta mladé silné muže včetně jejich za opatření. Tradice, kterou lze i dnes zaznamenat na venkově. Staví-li někdo dům, může počítat s podporou celé vesnice. Stejný systém vedl i ke vzniku faraonského státu. Faraon dobře věděl, že by se bez tohoto systému nemohl stát bohem."

Faraoni proto museli reagovat na vznikající problémy. I když se postupně stavěly pyramidy stále menší, stížností obyvatelstva na bídu neubývalo. Velkolepá éra budovatelů pyramid končila v chaosu a občanské válce. A to bylo příliš drahé poučení.

Byl Mojžíš Egyptským faraonem?

Občas se stává, že renomovaný vědec „zabrousí" do zcela jiného vědního oboru, než je jeho vlastní. Takový případ se stal slavnému psychiatrovi sigMundu Freudovi, když těsně před svým úmrtím v roce 1939 vydal v new Yorku knihu Mojžíš a monoteismus. Kniha vzbudila mimořádný rozruch, který však už byl čtyřiaosmdesátiletému na smrt nemocnému vědci jistě zcela lhostejný. Podívejme se, oč vlastně šlo.

Freud přišel s velmi originálním nápadem, že biblický Mojžíš ve skutečnosti „zastával postavení rádce faraona Achnatona". Tento faraon – náboženský reformátor – dočasně nahradil stovky Egyptských bohů jediným bohem Atonem, bohem životodárného slunce, respektive Atona nadřadil všem ostatním bohům. Mojžíš měl být podle Freudova výkladu jeho pravou rukou.

Podle proslulého rakouského psychiatra poté, co Achnaton asi v roce 1336 př. n. l. zemřel a po krátké vládě faraona smenchkare usedl na trůn tutanchamon, Mojžíš se nehodlal smířit se zavržením Atona a návratem k původnímu náboženství. „…Zklamán a osamocen ve víru událostí se pak obrátil k cizincům – izraelitům – pobývajícím v Egyptě." Přijal je za svůj národ a izraelité od něho převzali monoteistickou koncepci jediného boha. „Rádce pochytil mnohé od faraona (achnatona)," uvádí Freud, zjevně pochytil také „faraonovy vůdcovské schopnosti". Mojžíš se tak stal v menšině izraelitů nejen hlasatelem nové víry v jediného boha, přičemž jméno Aton se změnilo na Jahve, ale i jejich předákem, byť sám nebyl židovského původu. A nakonec s nimi opustil Egypt.

Je Freudovo tvrzení vůbec v něčem pravděpodobné? současný britský spisovatel a náboženský badatel Robert Feather souhlasně tvrdí: „Detailní analýzy tóry, talmudu a midraše mě dovedly k závěru, že Mojžíš se nejen narodil a byl vychován jako egypťan, ale že to byl ve skutečnosti Egyptský princ – syn z královského rodu."

Ostatně o Mojžíšově Egyptském původu se údajně zmiňuje ve 3. století před naším letopočtem Egyptský dějepisec a kněz manetho. Tvrdí, že se původně jmenoval Osarsif, přijal jméno Mojžíš a vyvedl své přívržence z Egypta. Potíž je v tom, že jeho spis Dějiny Egypta známe jen z výňatku v pozdějších dílech křesťanských autorů, kteří si mohli tento postřeh klidně vymyslet a podstrčit ho do citace z manethova díla.

Mojžíš se podle bible narodil právě v době, kdy nejmenovaný faraon nařídil všechny novorozené Egyptské chlapce usmrtit. Matka ho zachránila tím, že ho uložila do proutěného vysmoleného košíku a pustila po vodě do míst, kam se chodívala koupat faraonova dcera. Tajně doufala, že se ho ujme. Princezna ho skutečně našla, adoptovala a dala mu právě jméno Mojžíš. Až potud Featherovo tvrzení odpovídá událostem líčeným v bibli.

Faraonova dcera nalézá v košíku malého Mojžíše. Ilustrace z 19. století

Problém je v tom, že příběh o Mojžíšově narození nápadně připomíná osud krále sargona i., který asi v roce 2334 př. n. l. založil v mezopotámii akkadskou říši. Také z jiných zemí známe pověsti o hrdinech a pozdějších panovnících, kteří byli jako novorozenci pouštěni v košících nebo v truhlách po vodě. Však si za všechny vzpomeňme na českou pohádku o Plaváčkovi.

Přes tento zřejmě vybájený příběh Mojžíšova narození je zřejmé, že byl opravdu reálnou postavou. „je víc než pravděpodobné, že z řad izraelitů vzešel vůdce, zákonodárce a náboženský reformátor na vysoké úrovni, který osvobodil svůj lid z Egyptského otroctví a vedl ho do Kanaánu," píše polský spisovatel Zenon Kosidowski. Německý Egyptolog Ludwig  Morenz však k tomu opatrně dodává: „Mojžíš je z historického hlediska právě tak skutečnou postavou jako zakladatel Egyptských dějin bájný král meni."

Mohl být Mojžíš jako nadaný mladík skutečně vychováván na faraonově dvoře? na tom nebylo v tehdejší době nic neobvyklého. Neobvyklé nebylo ani to, aby děti významných cizinců či cizích předáků byly odloučeny od vlastní rodiny jako svého druhu rukojmí. Takové příklady známe třeba ze starověké římské říše. Mohl však Mojžíš udělat dvorskou kariéru a stát se rádcem faraona Achnatona, jak tvrdil Freud?

Egyptský historik ahmed Osman porovnává postavy Mojžíše a faraona Achnatona a přichází s šokující hypotézou: „Mojžíš a Achnaton jsou jedna a tatáž osoba." Podle ahmeda Osmana se odchod Židů z Egypta odehrál mnohem dříve, než se v písemných pramenech objevují zmínky o izraelitech. Dává do souvislosti jejich exodus s náhlým zmizením faraona Achnatona a dochází k závěru, že „byl spolu s ostatním přívrženci Atonova kultu vyhnán ze země".

Jeho tvrzení podporuje britský badatel Gerald O'Farell: „Během let usilovných výzkumů jsem nabyl přesvědčení, že ahmed Osman má pravdu." a jedním dechem dodává: „Věřím, že papyry v tutanchamonově hrobce potvrzovaly, že tutanchamonův otec Achnaton byl Mojžíš, jasnovidný faraon a velký prorok a zákonodárce byli jednou a touž osobou."

O'Farell v této souvislosti obviňuje objevitele tutanchamonovy hrobky howarda cartera a jeho mecenáše lorda carnarvona, že inkriminované papyrové svitky záměrně odstranili. „není divu, že svitky musely být zatajeny. Jaký ohlas by se zvedl v izraeli, kdyby vyšlo najevo, že významné židovské postavy z bible byly ve skutečnosti faraony a Mojžíš nevedl hrdinsky svůj lid, ale byl vypovězen? a co Hitler a ostatní antisemité – pokračovali by v nenávistné kampani proti Židům, národu pocházejícímu z nejvýznamnější civilizace, jaká kdy byla objevena…?"

V tomto ohledu O'Farellova argumentace poněkud pokulhává. V době, kdy carter objevil tutanchamonovu hrobku, tedy v roce 1923, ještě neexistoval stát izrael a Hitler byl zcela bezvýznamným radikálním německým politikem, který si právě odpykával trest v pevnostní věznici v Landsbergu.

Přesto na porovnávání Atona s Jahvem může opravdu něco být. Jak nový Egyptský kult zaváděný Achnatonem, tak judaismus mají mnoho společného, a ne pouze uctívání jediného boha. Slavný britský Egyptolog William Flinders Petrie upozornil na podobnost biblického Desatera a tzv. Atonského zákoníku. V obou se výslovně praví: „v jednoho boha věřiti budeš…" a také další přikázání Desatera mají obdobu v Egyptských textech. Jestliže v Desateru se praví: „Nezabiješ. Nepokradeš. Nepromluvíš křivého svědectví proti bližnímu svému," v Egyptské Knize mrtvých se mrtví po smrti zpovídají: „Nedopustil jsem se klamu vůči lidem. Neožebračil jsem své bližní. Nezabil jsem…" je to jen náhoda? neměla snad bible předchůdce v naučeních starého Egypta?

Dalším možným důkazem totožnosti Mojžíše s Achnatonem by mohla být legendární archa či schránka úmluvy, která obsahovala desky se zmíněným Desaterem. v bibli se o ní uvádí: „Besaleel zhotovil schránu z akáciového dřeva dva a půl lokte dlouhou, jeden a půl lokte širokou a jeden a půl lokte vysokou. Obložil ji uvnitř i zvnějšku čistým zlatem a opatřil ji dokola zlatou obrubou…" Přitom k arše má patřit ještě stůl, mísy, lžíce, svícen a další předměty, na něž bylo vesměs potřeba zlato. Ale kde izraelci najednou vzali na svém útěku z Egypta tolik zlata? vždyť byli národem otroků!

Znalec bible a představitel židovské komunity v maroku Roger sabbah v souvislosti se zmizením faraona Achnatona tvrdí: „Nezmizela pouze šlechta a kněží, ale také umělci, řemeslníci, dělníci a sluhové. Achnatonovi kněží, písaři a správcové – elita národa… a nevzali s sebou pouze hmotné bohatství, ale i větší část své kultury, duchovna a písemné a ústní tradice…" nepřímo tím vysvětluje, že vypovězený faraon se svými souvěrci mohl mít zlata dost, a potom by popis archy úmluvy nemusel být přehnaný.

Spekulace o totožnosti Achnatona a Mojžíše však postrádají skutečně přesvědčivější argumenty. Na základě dosavadních výzkumů můžeme předpokládat, že k odchodu izraelců z Egypta nedošlo v době 18. dynastie, ale pravděpodobně v době králů panujících po Ramessovi II. (asi 1279–1213 př. n. l.), třetím faraonovi 19. dynastie. Právě Ramesse II. Totiž poslal izraelity na nucené práce a zotročil je. Mojžíš tehdy zabil Egyptského dozorce za to, že se posmíval izraelitovi vyrábějícímu cihly. Proto musel uprchnout ze země a vrátil se až poté, co Ramesse II. zemřel a novým faraonem se stal merenptah.

Mojžíš nebyl Achnaton, přesto mohl být někdejším kacířským faraonem ovlivněn. Jako mladík vzdělávající se na Egyptském královském dvoře se patrně dostal do héliopole, náboženského střediska uctívání slunečního boha Ré. Jistě zde, kde kdysi zřejmě povstal Atonův kult, se dosud tajně tradovala vzpomínka na někdejší náboženskou reformu. Můžeme se domnívat, že zdejší pobyt ovlivnil i Mojžíše, a kult jednoho jediného boha, který se přičiněním amonových kněží neujal v Egyptě, padl v jeho případě na úrodnou půdu. Později se sám Mojžíš stal hlasatelem nového náboženství a víry v jediného boha. Byť Atona nahradil Jahve, Hospodin.

Připluli Olmékové z Afriky?

Snad každý zájemce o historii předkolumbovské Ameriky zná obrovské hlavy vytesané z jediného kusu čediče. První z nich objevili v roce 1862 rolníci při sklizni cukrové třtiny u města Tres Zapotes na východním pobřeží Mexika. Zpočátku se jim zdálo, že narazili na nějaký velký kámen. Teprve když ho vykopali celý, zjistili, že se jedná o téměř dvacetitunovou kamennou lidskou hlavu bez těla.

Na senzační nález se na nějakou dobu zapomnělo. Až ve 30. letech 20. století se do této oblasti vypravila Americká archeologická expedice vedená Matthewem Stirlingem z washingtonského Smithsonova institutu. V oblasti kolem měst Tres Zapotesa La Venta nalezla šest obrovských čedičových hlav, některé vysoké až 3,5 metru.

Archeology trápila otázka, odkud se tady ty obří hlavy vzaly a kdo a proč je vytesal. Vždyť v bažinatém okolí La Venty nebylo po nějakém lomu ani stopy. Nakonec ke svému údivu zjistili, že kámen na tyto hlavy byl dovezen až ze sopky San Martin Pajapán, vzdálené odtud 125 kilometrů. Protože předkolumbovští Indiáni žádné vozy neznali, museli mnohatunové bloky převážet nejprve po moři a poté na vorech proti proudu řeky Tonalá. Na otázku po původu záhadných hlav dal v roce 1939 odpověď objev Matthewa Stirlinga. U Tres Zapotes totiž našel kámen s hieroglyfy nápadně připomínajícími mayské nápisy. Podle nich došel k závěru, že tajemné hlavy byly vytesány někdy kolem roku 300 př. n. l. národem Olméků.

Jméno Olmékové dali tomuto Indiánskému národu Aztékové a doslova znamená „lidé ze země gumovníků". První Evropan, který o nich podal zprávu, byl učený františkánský mnich Bernardin de Sahagún. Do Mexika připlul v roce 1529 a poté působil jako učitel ve františkánské koleji svatého kříže v Tlatelolcu, která měla v křesťanském duchu převychovávat syny pokořených Indiánů. Sahagún se zajímal o dějiny Indiánských národů, naučil se jazyk Aztéků Nahuatl a své poznatky popsal ve dvanácti svazcích Obecné historie věcí království nové Španělsko. Právě v tomto díle, mimochodem zakázaném svatou inkvizicí, se objevily první zprávy o Olmécích, které zvídavý františkán získal dlouhými rozhovory s porobenými Aztéky. Podle nich prý vládcem Olméků byl čaroděj, tedy velekněz, a jejich země oplývala zlatem, stříbrem a tyrkysy.

Sahagúnovo vyprávění o bohatých a vysoce kulturních Olmécích bylo dlouho považováno za pouhou legendu. Teprve když se v roce 1805 dostal do této oblasti s námořní výpravou španělský historik Guillermo Dupiax, našel první stopy po této nejstarší Indiánské říši. V oblasti, kde žili mezi léty 1200 až 200 př. n. l.

Jedna z gigantických olméckých kamenných hlav

Olmékové, objevil malé sošky nápadně tlustých mužů se zohavenými pohlavními orgány. Dnes víme, že tito mrzáci byli olméčtí náboženští obřadníci, kteří předtím, než se stali kněžími, se svým bohům zasvěcovali tak, že se sami vykastrovali. Proto také tak abnormálně ztloustli. Dupaixovy sošky kastrátů byly prvním hmatatelným důkazem existence jakési zvláštní, jiným nepodobné a jistě velmi starobylé kultury na východním pobřeží Mexika.

Teprve však objev gigantických čedičových hlav definitivně potvrdil zprávy o olmécké říši. Jejich negroidní rysy jako odulérty a rozpláclé nosy vedly některé badatele k tvrzení, že Olmékové kdysi připluli do Mexika z Afriky. Tuto odvážnou teorii se zdálo potvrzovat zjištění, že se tu hlavy objevily zčistajasna jakoby odnikud. Pozůstatkům jejich kultury nepředcházejí žádné starší nálezy. Ve skutečnosti nic nenasvědčuje tomu, že by Afričtí plavci dokázali někdy ve starověku přeplout Atlantský oceán. Většina vědců se dnes proto kloní k názoru, že olmécká kultura vznikla v pralesích střední Ameriky.

Nejdůležitějším střediskem Olméků byla La Venta – bažinatý ostrov, kde se nalézají kamenné hlavy bez těl, pro Olméky typické sošky s motivy jaguárů, nefritové sekyrky a podobně. V centru tohoto města nebo spíše náboženského střediska stojí nejstarší pyramida ve střední Americe, rýhovaná kuželovitá stavba o průměru 252 metrů a výšce 30 metrů. V její blízkosti objevili archeologové hrob dvou mladých lidí, jejichž kostry byly posypány rumělkou.

Ústředním motivem olméckého sochařství však nejsou jen obří hlavy, ale především jaguáři, kteří byli zřejmě uctívaným zvířetem. V Portero Nuevo dokonce badatelé objevili plastiku znázorňující soulož jaguára s olméckou ženou. Z tohoto spojení zřejmě vznikaly stvůry s jaguářími hlavami, jak je zpodobňují další sošky. Na jiném nalezišti v San Lorenzo zase vědci zjistili, že Olmékové byli možná kanibaly. V kuchyňských odpadech totiž našli značné množství lidských kostí, patrně povražděných zajatců.

Olmékové jsou prvním Indiánským národem, který vytvořil vlastní písmo. Známe na padesát olméckých hieroglyfů, které jsou zčásti blízké pozdějšímu písmu Mayů. jejich rozluštění je však zatím v nedohlednu. Podobně jako Mayové i Olmékové už uměli počítat a měli vlastní číslovky. Dokonce nám zanechali nejstarší psané datum Americké historie. Na nefritové sošce lidské postavy s ptačími křídly dešifrovali vědci znaky pro letopočet odpovídající roku 262 př. n. l.

Někdy po roce 200 př. n. l. byla olmécká sídliště a náboženská centra náhle opuštěna. Kamenné stavby vykazují znaky záměrného poškození, kamenné stély a oltáře, na nichž trůnily čedičové hlavy, kdosi vyvrátil. Proč se tak stalo, na to neznáme odpověď. V každém případě představují Olmékové nejstarší kulturu střední Ameriky, na niž navazují Totonakové, Mayové, Toltékové a Aztékové.

Babylonská věž nesahala do nebe

„Sestoupil pak Hospodin, aby viděl to město a věž, kterouž stavěli synové lidští… a tak rozptýlil je Hospodin odtud po vší zemi; i přestali stavěti města toho. Protož nazváno jest jméno jeho Bábel…" Kdo by neznal biblický příběh babylonské věže, která měla vyrůst až do nebe! jenže jaká byla skutečná historie Babylonu, jednoho z nejstarších měst světa, které bylo svého času metropolí mocné říše?

Babylon byl za dobu své existence několikrát dobyt a zcela zbořen a jeho skutečné stáří zůstává otevřenou otázkou. Archeologické výzkumy ukazují, že toto místo bylo osídleno už ve 3. tisíciletí př. n. l. přesnější zkoumání však znemožňuje vysoká hladina spodní vody a také destruktivní úsilí dávných dobyvatelů. Jak tomu ostatně napovídá líčení asyrského krále Sancheriba, který nechává v roce 689 př. n. l. Babylon vskutku totálně zničit:

„Město i s domy jsem zbořil ode zdí až po základy, vyplenil je a spálil. Opevnění i městskou hradbu, věžový chrám z cihel a hlíny, všechny svatyně i sochy bohů jsem rozvalil a naházel do kanálu trachtu. Městem jsem prokopal příkopy a napustil je vodou, abych rozrušil zdivo základů. Způsobil jsem dokonalejší zkázu než potopa. Aby v příštích časech nic nepřipomínalo, kde stálo město, chrámy a sochy bohů, zalil jsem je přívaly vody a srovnal se zemí…"

Pokud se další dobyvatelé chovali stejně, není divu, že archeologové nevědí příliš mnoho o nejstarší historii Babylonu. Město nepochybně zbudovali Sumerové a pojmenovali ho Babilla, noví amorejští vládci ho převedli do své řeči jako Babillim. Význam tohoto názvu zůstal v každém případě stejný – Boží brána. Hebrejština zná podobné slovo, „balal", což znamená mísení. Od toho už byl jen krok k legendě o babylonském změtení či mísení jazyků.

Právě zde v Babylonu se po dobytí země Sumerů někdy kolem roku 1894 př. n. l. usadil jeden z nejbojovnějších amorejských kmenů. Jeho vládce Sumuabum založil první babylonskou panovnickou dynastii. Jejím nejvýznamnějším panovníkem byl v pořadí šestý král Chammurabi vládnoucí v letech 1728 až 1686 př. n. l. Po řadě vítězných válek se svými sousedy se obratně vypořádal i se svými dosavadními spojenci, králi Rimsinou z Larsy a Zimrilimou z Mari. Babylon se tak stal metropolí říše o rozloze zhruba 150 tisíc čtverečních kilometrů, tedy státu zhruba dvakrát většího než je dnešní Česko.

Aby zabránil sporům mezi jednotlivými dříve samostatnými městy a kmeny, vyhlásil král Chammurabi za hlavního boha Marduka, původně městského boha Babylonu, jemuž prý staří sumerští bozi An a Enlil předali všechny své kompetence. Správu nad jednotlivými kraji a městy pak svěřil sobě oddaným úředníkům, kteří také dohlíželi na vybírání daní a výcvik vojska. Nejvýrazněji se však Chammurabi zapsal do dějin soustředěním dosavadních ustanovení zvykového práva do jediného psaného zákoníku. Jeho 282 článků nechal vytesat do černé dioritové stély, která je dnes uložena v pařížském Louvru. První z těchto článků hlásá: „ten, komu bylo ukřivděno, kdo se dostal do sporu, nechť přijde k mé soše spravedlnosti, nechť si dá přečíst stélu s mým nápisem."

Chammurabiho zákoník řešil širokou škálu problémů týkajících se rodiny, majetku, obchodu, cen, mezd, půjček a jejich splácení, násilných zločinů a odpovídajících trestů. Právě zde byl zakotven proslulý paragraf: „Jestliže někdo připravil o oko svobodného muže, bude i on připraven o oko." Ovšem tato rovnost před zákonem se týkala pouze svobodných mužů. Hned následující ustanovení totiž připomínalo: „jestliže někdo připravil o oko otroka, zaplatí polovinu jeho kupní ceny."

Velmi zajímavý byl také přehled trestů zahrnující bičování, mrzačení a popravování nabodnutím na kůl, upálením nebo utopením.

Chammurabiho nástupci už nebyli tak úspěšní jako on. Babylonská říše se ocitla ve smršti válek a v roce 1531 př. n. l. ji dobyl chetitský král Muršil I. „Berte si, co unesete, a domy zapalte!" nařídil svým vojákům a ti ho ochotně poslechli. Sotva se obyvatelé města trochu vzpamatovali z jejich vpádu, hned v následujícím roce se města zmocnili Kašité pocházející z íránského pohoří Zagros. Těmto polodivokým nájezdníkům se žádné vojsko nedokázalo postavit. Vždyť jako vůbec první používali ve válce koně, ať už nesoucí jezdce, nebo táhnoucí lehké dvoukolové vozíky s lukostřelci. Nakonec se stali pány Babylonu na dalších 450 let.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zajímavá zastavení v dějinách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.