FANTOM Print

2018

Copyright © 2015 Victor Gischler. All Rights Reserved

Cover © Lukáš Tuma

Translation © Zdeněk Milata

This translation of Gestapo Mars, first published in 2015,

is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd of 144

Southwark Street, London SE1 OUP, England.

ISBN 978-80-7398-937-8 (ePub)

ISBN 978-80-7398-938-5 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Obsah

Jedna

Dvě

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

Dvacet sedm

Dvacet osm

Dvacet devět

Třicet

Třicet jedna

Třicet dva

Třicet tři

Třicet čtyři

Třicet pět

Poslední kapitola

Epilog

Poděkování

O autorovi

Tato kniha je věnována Anthonymu Neilovi Smithovi,

který mě naučil, jak být hrozný a přiznat to.

My tady nepíšeme dětskou fantastiku!

Jedna

Když otevřeli komoru, první věcí, kterou jsem udělal, bylo, že jsem tomu chlápkovi pozvracel boty.

„Kurva,“ vyhrkl a ucouvl.

Pak jsem pohled zaostřil na něj – nasraný hubeňour v laboratorním plášti s deskami na poznámky. Pitomec z kryogenní laborky. Takových je třináct do tuctu, takže jsem si nevyrobil nepřítele, kvůli kterému bych si musel dělat vrásky. Položil jsem ruce na boční okraj komory a pokusil se vysoukat ven. Marná snaha. Byl jsem slabý jako kotě. Kotě s kocovinou po absolvování triatlonu.

„Věděl jste, že se to stává,“ ozval se další hlas, patřící někomu, koho jsem neviděl. „Většina jich zvrací.“

„Pohnul se rychleji než ti ostatní,“ bránil se laboratorní plášť. „Nebyl jsem připravený.“

„Odvezte ho na pohybernační,“ nařídil druhý hlas. „Až bude plně při smyslech, promluvím s ním.“

Pokusil jsem se mu říct, že po sendviči s rostbífem a pár pivech bych urychleně smyslů nabyl, ale slova, která mi vyšla z úst, zněla: „sdh glunmg snooj.“

„Vždycky, když se probudí, tak jsou ochablí a zblblí,“ konstatoval laboratorní plášť. „Těžko uvěřit, že do nich vrážejí miliony kreditů.“

„Jak jsem řekl, zavezte ho na pohybernační,“ zopakoval druhý hlas. „Když o tom tak přemýšlím, vezměte ho nejdřív na umývárnu, pro případ, že by se posral. A ujistěte se, že není dehydrovaný.“

Posral jsem se – taky pochcal a padl přímo do toho svinstva. Místnost se točila, vzduch mi unikl z plic a nohy jsem měl jako z gumy. V minulosti se to nikdy nestalo, a přestože mě zvedlo mnoho ohleduplných rukou, ostříkali mě hadicí a uklidňující ženský hlas mi sdělil, že všechno bude v pořádku, začal jsem si dělat starosti.

Ošetřovatelky. Ošetřovatelky mám mnohem raději než laboratorní pláště.

Když mě vydrhli do čista, posadili mě na židli. Zrak se mi začínal pomalu zaostřovat.

Pohybernační místnost vypadala stejně jako ta výslechová nebo zasedací. Občas bylo těžké poznat, zda jdete dovnitř, nebo ven. Chlápek naproti mně měl na sobě namísto laboratorního pláště černý oblek. Zjevně byly kravaty zpátky v módě. Tahle měla uprostřed červený blýskavý proužek. Muž si kravatu povolil, naklonil se vpřed a úkosem na mě pohlédl.

„Jste oukej?“ Byl to ten druhý hlas z minula. „Cítíte se dobře, nebo potřebujete ještě trochu času?“ Sáhl si do saka a mé tělo se pokusilo reflexívně uhnout, ale nic se nestalo. Příliš mnoho mých svalů ještě spalo. Nicméně vytáhl pouze balíček cigaret – cosmicsky bez filtru – jednu vytřásl ven, vsunul si ji do úst a samozápalný konec oranžově zažhnul.

„Možná jste hypoglykemický,“ nadhodil. „Chcete, abychom vás napumpovali?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jak dlouho?“ zaskřehotal jsem. Hlas mi zněl skřípavě. V ústech jsem měl pachuť, jako by mi tam něco nakladlo vejce a z nich se vyklubali malí tvorečci, kteří se mi hned zčerstva vysrali na jazyk. První srozumitelná slova, která vyjdou z mých úst, by měla být žádost o sklenici vody.

Ta šlajfka a cigára mě rozhodily. Moje svaly ještě stále představovaly spící maso, ale mysl mi už pomalu začínala fungovat. Módní trendy přicházejí a odcházejí. V minulosti vyrobili aditivum do tabáku, aby neutralizovali následky karcinogenů, ale po dvaceti letech zjistili, že aditivum způsobuje vznik velkých, krvácejících hemoroidů. Skutečnost, že bylo kouření zase v pohodě, znamenala, že se z hemoroidů vylízali a uběhla pěkná řádka let.

Jak dlouho?

„Přirozeně se budete muset přizpůsobit,“ oznámil Blýskavá kravata. „Pomůžeme vám s tím.“

Odkašlal jsem si a řekl velmi jasně a zřetelně: „Jak? Dlouho?“

„Dvě stě padesát osm let.“

„Vy zkurvy…syni.“

„Ale no tak.“ Blýskavá kravata zvedl ruce dlaněmi dopředu v uklidňujícím gestu.

„Ty zmrde.“ Do těla i hlasu se mi vracela síla, a tak jsem na něj ještě jednou vyštěkl: „Zmrde!“

„Chápu, že můžete být rozčilený.“

„Mrdám tě rovnou do tvojí zasraný prdele,“ zařval jsem. Bylo fajn řvát. Už jsem se úplně probral. „Nejdřív dva nebo tři roky, pak jednou na deset let a posledně na dvanáct a pak, kurva, dvě stě padesát osm roků?“

Výcvik a údržba biologicky zkonstruovaného agenta byly zatraceně drahé a agentura nechtěla, abychom mezi misemi spadli do kanálu nebo se udusili kostí z kuřete. Drželi nás ve stázi a měli jsme smlouvu na určitý počet misí. Když jsme dokončili turnus, pustili nás.

Tuhle skutečnost jsem teď připomněl Blýskavé kravatě.

„Ale je kurevsky těžký splnit kvótu, když je člověk ve stázi dva a půl zkurvenýho století, ty pojebanče.“

„Já to chápu, vážně chápu.“ Mrsknul nedopalkem do kouta, okamžitě vyklepl další cigaretu a rozdmýchal ji k životu. „Musíte se uklidnit. Všechno vám vysvětlím.“

„Fakt, že máš hlavu ještě na krku, naznačuje, že jsem klidnější, než si zasloužíš.“ To byla hovadina. Nohy jsem měl stále jako z gumy, která do sebe lila panáky tequily po celou noc, ale vyhrožovat tomu hajzlovi mi dělalo dobře. Využívání vhodných příležitostí patřilo ke klíčovým elementům mého osobního profilu.

Blýskavá kravata mé chvástání ignoroval.

„Za ty roky se agenti hodně změnili,“ prohlásil. „Když vás po vaší poslední misi šoupli zpátky do stáze, hra se začala rychle měnit. Dneska je intenzivní výcvik a prenatální bio tvorba jen vrcholkem ledovce. Většina agentů má přídavný hardware. Do prdele, vždyť mikroprocesor na kancelářskou práci mám v mozku nainstalovaný dokonce i já.“

„Kolik je 467 krát 231?“

„107 877,“ odpověděl okamžitě.

„Věřím ti.“

„A to jsem jen vládní úředník střední třídy,“ prohlásil. „Agenti mají systémy, jakým byste neuvěřil. Zabudované zbraně. To je maras. Však vy víte, jak to s novými technologiemi chodí. Jakmile tu kouli rozkutálí, je to jako lavina. Agentura jen mrkla okem a celá banda vás pamětníků byla zastaralá dřív, než bys řekl švec.“

„Tomu přirovnání nerozumím.“

„Jde o to, že jste po spirále klesali stále níž a níž, až začalo být zřejmé, že už nejste k ničemu. Nic osobního, pokud vás to uklidní. Mnoho agentů dopadlo jako vy.“

„Neuklidní mě to ani hovno,“ zavrčel jsem, „a jakmile sevřu ruku v pěst, rozmašíruju ti držku na sračky.“

„Nechcete vědět, proč jsme vás teď zčistajasna aktivovali, když jsem vám právě naznačil, že agentura má na výběr z nadbytku daleko dokonalejších agentů, než jste vy?“

„Je to ta nejnaléhavější otázka mojí existence.”

„Za okrajem existuje jedna koloniální planeta,“ prohlásil Blýskavá kravata. „Domov nějakých kultistů naturalistického typu. Se všemi těmi udělátky a implantáty by odhalili jednoho z našich moderních agentů na parsek daleko. Potřebujeme člověka z masa a kostí, aby se tam dostal a to místo infiltroval. S přesnou podstatou mise budete seznámen později, až vás bude instruovat váš styčný důstojník.“

„Co vás přivádí k myšlence, že pro vás, vy čuráci, tu zasranou věc udělám, když jste mě nechali hnít v hlubokém zamrazení?“

Blýskavá kravata si povzdechl a promnul si palcem a ukazováčkem kořen nosu. Tohle divadýlko učili speciálně pracovníky středního managementu pro případ, že se museli potýkat s pitomými sráči, kteří nedokázali vidět záležitosti v širších souvislostech. Pro mě širší souvislosti znamenaly, že se mnou vyjebali, a tak jsem byl nasraný. Z mého nesporně úzkého úhlu pohledu bylo všechno ostatní nepodstatné.

„Poslouchejte,“ řekl. „Vaši pravděpodobnou nespokojenost se současným stavem jsme předpokládali a jsme připraveni poskytnout vám kompenzaci nejen finančně, ale i odmávnout veškeré vaše závazky vůči agentuře. Budete volný. Galaxie vám bude ležet u nohou. Všechno zařídíme.“

Tohle byla zatraceně dobrá nabídka, zvláště když vezmu v úvahu, že pokud jsou chemické protokoly stále v platnosti, mohli mě v podstatě vypnout zmáčknutím knoflíku – a přesto jsem byl pořád nasraný. Stále mě mátlo a děsilo, že se vesmír točil dál a já jsem jen ležel jako nějaký posraný nanuk. Otevřel jsem ústa, abych mu řekl, ať si vyhoní péro.

Exploze ve vedlejší místnosti nás shodily ze židlí, takže jsme se rozplácli na podlaze. Světla zablikala a zhasla. Rozsvítilo se rudé havarijní osvětlení a zalilo nás matnou pekelnou září. Zamrkal jsem a pohlédl na Blýskavou kravatu, který vypadal stejně zrazeně jako ohromeně.

„A kurva,“ vyhrkl. „Myslel jsem, že máme víc času.“

Z kapsy saka vytáhl pistoli a střelil se do hlavy.

Přiznávám. Trochu mě to zaskočilo.

Dvě

A pak do zasedačky vtrhla tlupa vojáků.

Muži ve vysokých holínkách byli odění do černých uniforem a podpatky jim na dlážděné podlaze hlasitě klapaly. Černé čepice jim zdobily stříbrné insignie ve tvaru lebky, pod níž se křížila dvojice zahnutých dýk. Ruce v tmavých kožených rukavicích třímaly malé automatické pistole. Půltucet jich zaplnil malinkou zasedačku a namířenými zbraněmi hledali, co by se dalo zastřelit.

Velitel vetřelců s kapitánskými výložkami na ramenou šlápl Blýskavé kravatě na hruď a střelil mrtvolu třikrát do hlavy.

„Zrádný pes!“

„Myslím, že už byl mrtvý,“ prohlásil jsem a vydrápal se zpět na židli.

„Teď je to oficiální,“ odvětil kapitán.

„Teď jsem na řadě já?“

„Samozřejmě, že ne.“ Zdálo se, že je kapitán takovou myšlenkou pobouřen. „Přišli jsme vás zachránit, pane Sloane.“

Sloan. Jo, tak jsem se jmenoval. O svém jméně jsem nepřemýšlel, dokud jej kapitán nevyslovil. Pak se všechno začalo stále rychleji vracet. Protokoly byly extrémně cílené. Drobné detaily jako třeba identita se vždycky vynořovaly jako poslední.

Carter Sloan. Třicet osm let (subjektivních). Metr osmdesát v ponožkách, osmdesát kilo. Vlasy hnědé. Oči hnědé. Běloch.

„Pojďte s námi, pane Sloane. Naše rozkazy jsou odvést vás na bezpečné místo, kde se dozvíte podrobnosti o situaci, ve které se nacházíte.“

Když jsem vstával, nohy se mi podlamovaly. „Půjdu, ale nečekejte, že trumfnu nějaký rekord v běhu.“

Následoval jsem je kryogenickými laboratořemi, ale ve vestibulu mi kolena vypověděla poslušnost. Dva vojáci mě popadli v podpaží a vlekli mě vpřed. Když mě vláčeli dlouhou vstupní halou k východu, špičky nemocničních pantoflů vytvářely v prachu úzké drážky.

Prach?

Teď jsem si toho všiml. Vnější místnosti byly v dezolátním stavu – osvětlovací tělesa pokrýval prach a pavučiny, nábytek byl zakryt plachtami.

„Tohle zařízení bylo mimo provoz?“

„Povstalci jej zprovoznili kvůli vašemu oživení,“ odvětil kapitán.

„To mi lichotí.“

K cestě na povrch jsme použili nákladní výtah. Když jsme vycházeli z kopule, zakrývající vchod do kryogenních laboratoří agentury, zalapal jsem po dechu. Obrovský průmyslový komplex, který obklopoval bunkr, byl zničen, a už hezky dávno. Všude kolem se vršila suť a k nebi se tyčily zrezivělé nosníky jako kosti zmučeného prehistorického giganta. V mlhavé dálce se rýsovala budova kapitolu, která vypadala, jako by se do ní zakousnul nějaký monstrózní obr. Nebe bylo kouřově šedé a sluneční paprsky si jen stěží razily cestu hustou mlhou.

Co se, kurva, stalo?

Kapitán mi musel číst myšlenky. „Atomovka. A nejen Washington, ale i New York, L.A., Chicago, Houston, Paříž, Londýn, Moskva, Káhira – seznam je příliš dlouhý. Země skončila před padesáti lety. Teď je naším hlavním městem Mars. Většinu sluneční soustavy máme pod kontrolou, jen na několika Jupiterových měsících mají základny povstalci. Jejich velké pevnosti se nacházejí mimo soustavu.“

„Mimo sluneční soustavu?“ Když jsem šel naposledy do stáze, teprve začínali kolonizovat vnější soustavy.

„Před sto lety hyperprostorová technologie ohromně pokročila,“ vysvětlil kapitán. „Lidé osídlili už téměř čtyři sta světů. Země měla na kahánku už předtím, než dopadly atomovky. Stále existuje značný počet fungujících velkoměst a pár přírodních zdrojů nebylo ještě zcela vytěženo, ale centrum všech imperiálních aktivit se nyní nachází na Marsu.“

Když o čtyřicet metrů dál dosedl obrněný transportér a do vzduchu se vznesla mračna prachu a suti, řev antigravitačních generátorů přehlušil mou další otázku. Rampa bouchla o zem a zevnitř se vyhrnul tucet opancéřovaných vojáků, který utvořil kruhovou formaci, aby nás kryl při nástupu do transportéru, ale žádní nepřátelé, kteří by nás lasery usmažili na prach, se neobjevili.

Na palubě mě přivlekli před úředně vypadajícího chlápka v zeleném obleku. Jeho kravata a košile měly různé odstíny zelené, středem kravaty se táhla zelená blýskavá linka. Zběžně se na mě usmál a otočil se ke kapitánovi.

„Kapitáne, zkontrolujte pilota, zda plní evakuační plán, o kterém jsme diskutovali,“ nařídil.

„Rozkaz, pane.“ Kapitán zamířil do kokpitu.

Když jsme se vznesli, ucítil jsem, jak se loď zachvěla.

„Rád vás poznávám, pane Sloane,“ řekl muž v zeleném obleku. „Jsem agent Armand z Imperiální vnitřní bezpečnosti.“

„Tajná policie,“ zkonstatoval jsem.

Armand se pousmál a pokrčil rameny. „Dobře platí.“

„Tady se dozvím, co se děje, nebo budeme nejdřív hrát další špionážní hovadiny?“

„Co vám řekl ten první muž?“ zeptal se Armand. „Budu pokračovat tam, kde skončil.“

Řekl jsem mu, jak jsem byl vybrán k infiltraci kultu naturalistů a o tom střílení. Celý rozhovor jsem odříkal slovo od slova. Agenti mají dobrou paměť. Je to součástí téhle práce.

„To co vám řekl, je v podstatě pravda,“ řekl Armand.

„Proč se zastřelil?“

„Předpokládám, že se chtěl vyhnout mučení. Coby povstalecký agent vyšší úrovně měl pravděpodobně velmi cenné informace.“

„Vy byste ho mučil?“

„Samozřejmě,“ odvětil Armand. „Chci říct, ne já osobně, ale, ano, vymlátili bychom z něj všechny ty sračky.“

„A co já?“

„Záleží na tom, co mi řekne kapitán,“ odpověděl Armand. „Á, tady je. Kapitáne?“

„Šlo to přesně podle plánu,“ oznámil kapitán Armandovi. „Pilot hlásil, že před opuštěním oběžné dráhy zablokoval nouzový signál povstalců. Jeden laboratorní technik rebelů pod značným nátlakem vyzradil identifikační kód. Použili jsme jej k přenosu zprávy, kterou přijala povstalecká základna na Europě. Zkrátka povstalci věří, že byl jejich pokus o extrakci pana Sloana úspěšný.“

„Výborně, kapitáne.“ Armand si zamnul ruce a na zarudlém ksichtě se mu usadil úsměv čirého uspokojení. „Všem zúčastněným, prosím, zašlete mé blahopřání.“

Kapitán se uklonil, srazil podpatky a odešel.

Armand se na mě široce usmál. „Nyní se nacházíme v ideální pozici, abychom vás tajně infiltrovali do toho naturalistického kultu, jen teď budete jednat v zájmu legitimní galaktické vlády a ne pro povstalce.“

„Vlastně ani nevím,“ prohlásil jsem, „co ode mě očekává jakákoli vláda.“

„V pravý čas se všechno dovíte,“ ujistil mě Armand. „Ten povstalecký agent vám řekl pravdu. Jeden z našich moderních agentů by byl okamžitě odhalen. Proto napadli to odstavené zařízení a vytáhli vás ze stáze. Buďte trpělivý. Poskytneme vám veškeré podrobnosti. Vybavíme vás a poskytneme vám podporu jakýmkoli možným způsobem, abyste ve své misi uspěl. Jediné, co od vás teď potřebujeme, pane Sloane, je vědět, zda jste stále připraven a odhodlán sloužit Třetí říši.“

„Samozřejmě,“ odvětil jsem.

Sieg heil, bejby.

Tři

Loď zakotvila u imperiální korvety Rommel, která na nás čekala na oběžné dráze.

Většinu času z devítihodinového výletu k Marsu jsem strávil v urychlovací tělocvičně prací na odstranění křečí ze svalů a návratu svých reflexů. Hodinu na střelnici s brokomety a laserovými zbraněmi, abych se ujistil, že koordinace rukou a zraku je v pořádku. Při procvičování boje zblízka jsem zranil tři vojáky. Žádný problém.

Na schůzku s Armandem jsem si oblékl nový šedý oblek s malou vkusnou svastikou zabodnutou do klopy. S nechutí jsem si uvázal úzkou černou kravatu s rudým blýskavým proužkem uprostřed.

Když chceš s vlky žíti…

Až na to, že vlci už před dávnými lety vymřeli.

Dveře do oficiální jídelny se spirálově otevřely a já jsem vstoupil. Armand seděl na vzdálenějším konci dokonale vyleštěného dřevěného stolu, u lokte mu stál křišťálový pohár a před ním ležel podnos s něčím listnatým. Za ním visel od stropu až k podlaze ohromný rudý prapor se svastikou uprostřed.

„Daří se vám dobře, nemýlím-li se?“ prohodil.

„Už jsem lepší. Následky tak dlouhého pobytu v hlubokém zamrazení byly pěkně drsné. Nemám v plánu se tam zas vrátit na tak dlouho. Nebo vůbec,“ zavrčel jsem.

„Pokud byste byl nucen cestovat, mohl byste změnit názor. Kryogenní spánek dnes využívají při cestách do hlubokého vesmíru,“ prohlásil Armand. „Při maximální nadsvětelné rychlosti trvá cesta k některým vnějším koloniím tři až čtyři roky. Objevili jsme červí díry a ty nás dovedou opravdu rychle opravdu daleko, ale pořád existují části vesmíru, kde jedinou možnost představují dlouhé lety hyperprostorem.“

Pokrčil jsem rameny. Takhle daleko do galaxie se lidstvo v době, kdy mě šoupli do stáze, ještě nedostalo. Kdybych měl příležitost, takovou věc bych si nenechal ujít.

Armand mi gestem naznačil, abych se posadil vedle něj, a já jsem tak učinil. Zvedl balíček v pevném plastovém obalu a šoupl jej po vyleštěném stole směrem ke mně. Chlopeň byla zapečetěna ztuhlým červeným voskem, v němž byla vyražena imperiální pečeť, kterou představovala složitá kombinace svastiky a orla, svírajícího ve spárech dva meče na hvězdném pozadí. Mně připadala trochu přeplácaná.

Uchopil jsem balíček. „Co to je?“

„Vaše instrukce,“ odvětil Armand. „Tady je neotvírejte. Máte naplánovaný komerční let do St. Armstrongu na Luně, kde chytíte let mimo sluneční soustavu do hlubokého vesmíru. Zbytek pochází z vyšší úrovně potravního řetězce a je určen jen pro vaše oči.“

„Proč nemohu letět přímo z Marsu?“

„Cokoli odlétající přímo z Marsu bude povstalcům podezřelé. Hned po velké válce se St. Armstrong stal nezávislým městským státem a nikdo nebyl tak mocný, aby tomu dokázal zabránit. Nakonec se ukázalo, že je užitečné mít v soustavě nějakou neutrální půdu. Povstalci se domnívají, že vás jejich lidé dostali do bezpečí. Abychom tuto iluzi podpořili, musíme vás my dostat z Měsíce pryč.“

„Dobrá.“ Vstal jsem a vsunul si balíček pod paži. „Hádám, že bych se do toho měl co nejdřív pustit, abych se trochu zorientoval.“

„Věnujte, prosím, pozornost ještě poslední maličkosti,“ pronesl Armand. „Použití agenta vašeho typu a kalibru není tak úplně konvenční záležitost. Jakmile se dostanete tam ven, budete odkázán jen sám na sebe. Ve správný čas vás budeme moci podpořit, ale po většinu času se budete muset spolehnout jen na svůj um a své zdroje. Takže buďte ostražitý.“

„Ostražitost je mé druhé jméno.“

Rázně jsem Armandovi zasalutoval a vrátil se do své kabiny. Loď brzy zakotví u terminálu obíhajícího kolem Marsu a tam budu mít jen dvacet osm minut na přestup zpátky na Lunu. Nemám dost času na solidní zafixování obsahu balíčku, ale stejně jsem jej otevřel, abych získal alespoň první dojem.

Byla v něm digitální čtečka naládovaná daty. Ve vnitřní kapse balíčku byly vsunuty tři cestovní pasy. Jeden mě identifikoval jako Cartera Sloana, druhé dva mi poskytovaly odlišné identity. V jednom z nich byla zastrčená zpráva.

Na Lunu pocestujete v přestrojení.

Oděv najdete ve skříni.

Otevřel jsem skříň a spatřil v ní viset nové, dokonale vyžehlené šaty katolického kněze. Oblékl jsem se a oděv mi dokonale padl. Černé kalhoty a košile, černé sako a dokonce i bílý kolárek. Aspoň nebudu muset nosit žádné zasrané lesklé šlajfky. Na podlaze ležela kabela s náhradním oblečením a různými maličkostmi.

Náhle došlo k lehkému otřesu a vzápětí z reproduktorů kapitánův hlas oznámil, že Rommel přistál. Přehodil jsem si kabelu přes rameno, popadl instruktážní balíček a opustil kabinu. Když jsem vystupoval z lodi, nikdo mi nepopřál šťastnou cestu, dokonce se na mě nikdo ani nepodíval. Byl jsem nikdo, lidské nic. Nikdy jsem neexistoval. Stačí lusknout prsty a jsem pryč.

Takový už je život tajného agenta.

Když jsem procházel vyhlídkovou halou, zahlédl jsem matný svit Marsu. Na rozlehlých prostorách blikaly chomáče světel velkoměst, propojených křižujícími se železničními tratěmi. Prosperující moderní svět. Bylo by fajn jej navštívit, ale povinnost volá.

S tříminutovým předstihem jsem nastoupil na let společnosti PanGalactic Spaceways a stevardka jménem Heidi, vyleptaným na jmenovce, mi ukázala mé sedadlo. Byla to velká blondýna sportovního typu, což u mě vyvolalo nepříjemný tlak v podbřišku. Čtvrt milénia jsem nešukal.

Tyhle myšlenky jsem odsunul na pozdější dobu.

Po dvou otiscích prstů, skenu sítnice a hlasové identifikaci se digitální čtečka s tichým zabzučením probrala k životu. Byla interaktivní, což znamenalo, že jsem jí mohl klást otázky, ale k tomu byla nutná trocha soukromí. Naštěstí se impérium praštilo přes kapsu a zajistilo mi první třídu, takže jsem mohl využít soukromí osobní bubliny. Byl jsem si jist, že existují propracovaná odposlouchávací zařízení, která dokázala proniknout jakýmkoli zabezpečením, jaké poskytovala dopravní vesmírná plavidla, ale digitální čtečka mne ujistila, že kdyby detekovala narušení, automaticky by se vypnula. Byl v ní seznam povstaleckých a imperiálních kontaktů v St. Armstrongu i jinde, což vysvětlovalo to vysoké zabezpečení. Ve své dlani jsem doslova třímal životy tuctu lidí.

Pak jsem se pohodlně uvelebil a nechal se omývat vlnami informací. O hráčích, sázkách a dalších podrobnostech, které vyplňovaly mezery. Kladl jsem správné otázky a dostával adekvátní odpovědi. Čtečka byla vskutku uměleckým dílem.

Nové informace musely být roztříděny a absorbovány. Nařídil jsem svému mozku, aby usnul, takže jsem mohl nechat zapojit podvědomí. Když jste agenty jako já, nepřevalujete se v posteli. Řeknete prostě mozku, aby spal, a on usne. Probudíte se, když řeknete mozku, že nastal čas. Takových věcí se dosahuje pomocí bioinženýrství, podporovaného notnou dávkou přesně cílené mentální disciplíny. Logická centra mozku dokázala provádět zázračné analýzy, když jsem potlačil vědomí a nechal podvědomí odvést těžkou práci.

O šest hodin později se mé oči otevřely a má mysl nebyla zatížená žádným zbytečným balastem vztahujícím se k misi. Bylo to zjevně tak prosté a přímočaré, jak se zdálo, takže nebyl důvod věci jakkoli komplikovat.

Všechno se scvrklo na otázku, zda se ode mě očekává, že tu dívku zabiju, či nikoli.

Čtyři

Byla známá jako dcera Mosazného draka.

Když Reich původně osídlil Mars, byla planeta rozdělena na tři sektory. Každý sektor řídil jeden z císařových maršálů. Ti tři maršálové zkrotili nový svět a přetvořili jej podle císařových přání. Maršálové překonali všechny překážky, aby vybudovali pro Reich nový domovský svět. Za tento čin je císař odměnil a jmenoval je třemi Draky: Zlatým, Stříbrným a Mosazným. Tyto tituly se staly dědičnými, předávanými mezi příslušníky rodů z generace na generaci.

Bez jednoho z těchto mužů by Mars nebyl Reichem nikdy zkrocen. Během tří let nařídil šéf Říšského gestapa Joseph Heintz smrt více než tisíce lidí.

Od té doby stačilo jen zmínit jeho jméno a všechny pracovní problémy se okamžitě vyřešily samy. Opoziční politické strany záhadně zmizely. Joseph Heintz řešil problémy tím nejrychlejším a nejpřímočařejším způsobem. Stroj, který postavil Reichu nový domov, byl naolejován krví, kterou Heintz prolil. Císař jej jmenoval „Mosazným drakem“.

O století později Heintzovi potomci vedli krvavou rebelii proti Reichu.

„Proč se maskuju za kněze?“ zeptal jsem se čtečky.

„Většina galaktických politických stran respektuje diplomatické pověřovací listiny Vatikánské pětky,“ oznámila čtečka. „Coby agent Jesuit Corps budete mít pravděpodobně k dispozici mnohem širší pole působnosti a větší volnost v jednání s místními bezpečnostními složkami.“

Jesuit Corps. Vatikánská tajná služba. Impérium myslelo na všechno a domovský svět Vatikánu byl dostatečně daleko, aby každému, kdo by mě chtěl prověřit, zabralo prověřování zatraceně hodně času. Coby jezuita jsem mohl tvrdit, že pronásleduju zběhlé duchovní. Náhle jsem věděl, co se skrývá v druhé vnitřní kapse balíčku.

Otevřel jsem ji a vytáhl malý paprskomet. Jako zbraň nic moc, ale byla to asi nejužitečnější věc v balíčku. Vsunul jsem si jej do kapsy saka.

Linková vesmírná loď zakotvila u terminálu na oběžné dráze. Brzy nás vyzvou k opuštění plavidla, abychom chytili raketoplán na St. Armstrong. Chystal jsem se zavřít balíček, ale pak jsem se zarazil a ještě jednou si prohlédl obrázek dívky ze čtečky.

Samozřejmě byla krásná – pětadvacet let, její tvář lehce připomínala orientálku a mně připadala exotická a přitažlivá, ale Reich takové důsledky rasového křížení z duše nenáviděl. Lesklé černé vlasy, vlídné zelené oči a záhadný úsměv, který jako by skrýval nějaké tajemství. Tajemství vesmíru? Klíč k mému srdci? Kdo ví? Dcera někoho významného.

Dcera Mosazného draka.

Nalézt ji. Získat ji. Zachránit ji. Zabít ji. Jak prosté.

Ale nebylo to vůbec prosté.

Nastoupil jsem na palubu raketoplánu na Měsíc.

: : :

Robustní raketoplán tvrdě dosedl na přistávací rampu v St. Armstrongu. Hydraulika naskočila a rampa s raketoplánem klesla pod měsíční povrch, zakotvila a vypustila cestující na celnici.

Když jsem procházel bezpečnostním tunelem, spustil se alarm a na druhém konci tunelu mě čekala parta těžce pancéřovaných strážných s omračujícími rukavicemi. Za nimi vykukovalo v pohotovosti dalších šest strážných s nataženými automatickými puškami.

Další muž pokročil vpřed, nebyl ozbrojen, ale na klopě měl připíchnutý důstojnický odznak.

„Promiňte, Otče, ale musíme vás prohledat.“

„To je v pořádku,“ odvětil jsem a ukázal kapitánovi malý paprskomet, který jsem pak vložil zpět do kapsy saka. „Mám příslušné povolení.“

„Musím ho vidět,“ prohlásil kapitán.

Podal jsem mu cestovní pas a diplomatické pověření, které oznamovalo, že jsem zvláštním vyslancem Vatikánu. Kapitán pozvedl zrak od dokumentů k mé tváři a zpět. „Jsou elektronicky registrovány na saintarmstrongském ústředí?“

„Ano.“

Kapitán si pečlivě prohlédl můj bílý kolárek, černý oblek a zvláštní stříbrný prsten na mé pravé ruce.

„Jezuita?“

„Ano.“

Kapitán přikývl. „Tyto doklady platí osmačtyřicet hodin, Otče Argusi. Pokud se zdržíte déle, musíte svou zbraň znovu zaregistrovat na ústředí.“

Přikývl jsem a převzal od kapitána doklady zpět. „Gravitace se zdá silnější, než si pamatuju.“

Pozvedl obočí. „Asi před třiceti lety jsme dosáhli devadesáti procent zemského normálu. Turisté příliš zvraceli. Kdy jste byl naposled ve sluneční soustavě?“

„To jsem byl ještě kluk.“ Stále zapomínám, jak dlouho jsem byl ve stázi. Drobné mezery ve všeobecných znalostech by zatraceně rychle odpálily mé krytí.

Přehodil jsem si kabelu přes rameno a vyrazil k terminálu.

„Otče?“

Ohlédl jsem se přes rameno na kapitána.

„Nechceme žádné problémy, víte?“ Zdálo se, to myslí upřímně. „Respektujeme, že chcete kontrolovat své lidi, ale posledních pár let se ministerstvo turismu velmi angažovalo ve vyčištění našeho malého měsíce. Většinu feťáků a násilníků jsme přesunuli do nejnižších podlaží. Prostituce je přísně regulovaná a od platnosti zákona o Ochraně zdraví v zábavním průmyslu z roku 2209 jsou vymýceny nakažlivé pohlavní choroby. Prosím, respektujte náš klid.“

Pokrčil jsem rameny.

„Dá-li náš Pán.“

O tři patra níž jsem se ubytoval v hotelu.

V pokoji jsem si nalil drink z pokojového baru a prolistoval jsem turistickou příručku vydanou Ministerstvem turismu. Psalo se v ní, že se v St. Armstrongu pod ohromnou kopulí nachází park s pravou měsíční gravitací a pod povrchem osmdesát pět obývaných pater. Do nejhlubších pěti pater byl přístup omezen. V brožuře se nepsalo proč, ale já jsem věděl, že spodní patra se jen hemží kriminálními živly. I policie se těmto zónám vyhýbala.

Usrkával jsem citrusový, jen mírně alkoholický nápoj. Něco nového nebo staronového? Kolonie takhle blízko Zemi byly vždy zaplaveny nejnovějšími trendy. Pouze zavedené produkty to zvládly až ke vzdáleným hranicím.

Dopil jsem drink, uvelebil jsem se v pohodlném křesle a znovu jsem zapnul digitální čtečku. Potřeboval jsem z ní dostat všechno, co se dá, protože dříve nebo později se jí budu muset zbavit.

„Nějaké návrhy?“ zeptal jsem se čtečky. Plán už jsem měl zesumírovaný, ale nikdy neuškodí získat i jiný názor.

„Budete muset kontaktovat jednoho z povstaleckých agentů, abyste si zajistil cestu ze soustavy,“ odříkalo zařízení. „Měl byste také kontaktovat někoho z místních císařských agentů, abyste zjistil, zda existují nějaké aktuální informace, které by mohly mít souvislost s vaší misí.“

„Uskutečnit tyhle dvě schůzky najednou by asi nebyl nejlepší nápad.“

„Takové jednání by pravděpodobně ohrozilo misi a vás stálo život,“ souhlasila čtečka.

„To byl vtip, ty elektronická hromado sraček.“

„Nejsem naprogramována na humor.“

„Nevadí,“ odvětil jsem. „Ohledně toho plánu jsem se už stejně rozhodl. Zopakuj seznam kontaktů. Vyberu pár vhodných adeptů.“

Během dvaceti minut jsem měl své holoubky vybrané, ale ani jednoho jsem až do rána nemohl kontaktovat. Bylo již odpoledne, a tak jsem zašel do recepce, abych se poptal, kde bych se mohl najíst, aniž bych musel chodit příliš daleko. Hotel měl vkusnou jídelnu, ale mohl jsem se najíst i v baru, kde to vypadalo poněkud neformálněji.

Vešel jsem do baru a vyškrábal se na barovou stoličku. Pouze ty nejlepší a nejhorší podniky zaměstnávaly lidskou obsluhu. Pro ty ostatní bylo mnohem ekonomičtější využívat barboty. Tenhle podnik patřil k vyšší třídě a k mé stoličce přistoupil barman s malým motýlkem u krku. Objednal jsem si syntetickou rajskou polévku a rozpékaný masový sendvič. Když jsem jídlo snědl, objednal jsem si skotskou s ledem. Zatímco jsem nápoj hýčkal v dlaních a přemítal, co s načatým večerem, objevila se odpověď sama od sebe na vedlejší stoličce.

„Ahoj,“ řekla.

„Ahoj.“

„Je ta stolička volná?“

„Je celá vaše,“ odvětil jsem.

Usmála se a mezi rty si vložila cigaretu, která se po prvním potáhnutí sama zapálila.

„Kup mi drink.“

„Jasně.“

Barman zjevně bez ptaní věděl, co bude dívka pít. Měl jsem k dispozici neomezený imperiální účet, takže kdybych chtěl, mohl celý bar chlastat šampus ve velkém. Předpokládám, že kdybych začal nakupovat luxusní jachty, někdo by se mohl začít ptát, ale to jsem neměl v plánu.

Ta holka musela být pěkně nadržená, když jí nevadil můj kněžský oděv. Mně její nadrženost nevadila vůbec.

Na ramena jí splývala bohatá záplava rezavých vlasů. Z obličeje zářily modré oči a pleť měla tak světlou, že se zdálo, že nejspíš v životě neviděla sluneční svit. Odstín její kůže však nebyl nezdravě bílý, ale spíše zářivě mléčný. Člověk se nedokázal ubránit myšlence, jak asi vypadají její růžové bradavky v kontrastu s tou bílou pletí. Oční stíny a rty měla namalované pastelově zelenou barvou. Sporé šaty, které barevně ladily s nalíčením, na zádech odhalovaly více, než skrývaly.

Když se zavrtěla na stoličce, impozantní poprsí se pod hedvábnou látkou volně zhouplo. Byl to úchvatný pohled a já jsem cítil, jak mi rudnou uši.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se.

„Argus,“ zalhal jsem. „ A ty?“

„Cassandra,“ odvětila. „Odkud jsi?“

„Z domovského světa Vatikánu.“

„To je tak zajímavé.“ Když to říkala, naklonila se vpřed a měkkou dlaň mi položila na předloktí. „Jaké to tam je?“

„Stejné jako všude jinde.“

„Jejda, to je úžasné. Čím se živíš?“

„Jsem jezuitský kněz.“

„To je tak zajímavé.“

„Jo, zajímavé jak hovno,“ zabručel jsem a mávl na barmana, aby přinesl další dva drinky.

„Co děláš v tomhle hotelu?“

„Chodím sem často,“ odpověděla.

„No to se vsadím.“

„Co piješ?“ ptala se dál.

„Skotskou.“

„To je tak zajímavé. Muži, kteří pijí skotskou, jsou zajímaví.“

„Zdá se, že udělat na tebe dojem není nic těžkého.“

„Rozhovor s tebou mě opravdu baví.“ Nějak se musela přisunout blíž, aniž bych si toho všiml, protože teď se naše stehna vzájemně dotýkala.

Chvilku jsem si ji pozorně prohlížel a pak jsem řekl: „Až zamorduju všechny v téhle místnosti, mám v úmyslu je sežrat jako kanibal a jejich kosti použít ke stavbě modelu vikingského drakaru v životní velikosti.“

„To je tak zajímavé.“

„Ať mě čert vezme.“ Odvrátil jsem se a zavrtěl hlavou. „Zkurvený mrdbot. Pro Kristovy rány. Patříš hotelu?“

„Jsem majetkem pobočky Luna Sheraton LLC –“ spustila.

„Oukej, chápu. Drž klapačku.“

Trochu mě trápilo, že jsem s ní mluvil tak dlouho a nepoznal jsem, že je umělá. Jsem já ale blb.

„Vypouštíš feromony?“

Výraz i hlas jí zlhostejněl. „Tento zábavní model je v plném souladu se všemi regulemi místních –“

„Znám zákony,“ prohlásil jsem. „Nebudu vznášet stížnost. Jen to chci vědět.“

„Ano, emituji feromony kvůli zvýšení –“

„To stačí.“

Zmlkla.

Feromony by to vysvětlovaly. Stále jsem byl trochu otrávený, že se můj úsudek dal tak snadno oklamat. Ale musel jsem si přiznat, že ještě pořád nejsem úplně ve formě. To chce svůj čas.

„Klienti připisují tvé služby na účet pokoje?“

„To je jedna z několika platebních možností,“ odpověděla.

„Jak je to vyznačeno na účtu za pokoj?“

„Pokojová služba.“

„Tak jdeme.“

Rychlá jízda výtahem, krátká procházka a byli jsme v pokoji. Jakmile jsem za sebou zavřel dveře, nechala hedvábné šaty sklouznout na podlahu. Obrovskými měkkými ňadry se mi přitiskla na hruď a nastavila ústa k polibku. Tak jsem ji tvrdě políbil.

V kalhotách jsem ucítil tvrdou a naléhavou erekci a ona se o ni začal třít. Ruka jí sklouzla k zipu mých kalhot. Vytáhla můj úd a začala jej zpracovávat. Zalapal jsem po dechu a vzal její prsa do dlaní.

Trochu se odtáhla, klesla na kolena a něžně si mě vzala do úst. Dlaně mi položila zezadu na stehna a pomalu pohybovala hlavou. Cítila mé napětí, takže poznala, že to nebude trvat dlouho, a zvýšila rychlost.

Vystříkal jsem se jí do úst a ona semeno poslušně spolkla. Myslím, že jsem na okamžik ztratil vědomí, protože když jsem zamrkal, zjistil jsem, že ležím na zádech na posteli. Mezitím mi už stáhla kalhoty. Svlékl jsem si zbytek oděvu a položil ji do hromady polštářů. Sál jsem jí bradavku, cestou k zrzavému klínu jsem jí líbal a pak jsem jazykem zaútočil na klitoris.

Svíjela se a sténala. Zda slast předstírala, nebo byla naprogramována, aby si sex užívala, jsem nepoznal. Tak či onak to byl podfuk. Ale mně to bylo jedno. Úd mi opět ztuhl a tak jsem do ní vnikl. Opřela si mi nohy o ramena.

Nepřestával jsem přirážet, oba jsme vzdychali a sténali, dokud jsem se do ní neudělal a neodpadl.

Pak jsem si na chvíli zdříml.

O něco později jsem otevřel oči. Stále se ke mně tiskla a prsty mi probírala chlupy na hrudi. Ale už jsem nemyslel na ni. Když jsem se probudil, v mysli se mi zhmotnila jiná dívka.

Dcera Mosazného draka.

Proč by se takové děvče přidávalo ke kultistům? Tohle čtečka nevěděla – existovaly pouze dohady.

Věděl jsem všechno, co jsem potřeboval znát o umělé dívce, která ležela vedle mě. Věděl jsem, že není ničím. Je jen iluze. A velmi skutečná mladá dáma stovky tisíc světelných let vzdálená mě neskutečně dráždí jen proto, že o ní nevím vůbec nic.

Ale ta umělá dáma byla zde a její ruka pomalu mířila k mému klínu. Uchopila mě u kořene a začala pumpovat. Tentokrát se můj úd ztopořil trochu pomaleji, ale přece a její ústa byla opět připravená.

Svalil jsem se do polštářů a zavřel oči.

S vlhkým mlasknutím se odtáhla a její výraz i tón opět zlhostejněly.

„Vaše sezení končí za dvě minuty a devět sekund. K prodloužení sezení o dalších třicet minut, prosím, autorizujte platbu,“ pronesla obchodním tónem.

Pěkný fígl.

Prodloužil jsem o dalších třicet minut… a potom ještě dvakrát po třiceti minutách. Koneckonců to bylo po dlouhých dvou stech a osmapadesáti letech.

Pět

Umělé ženy mají proti těm skutečným jednu výhodu – vědí, kdy mají odejít. Cassandra vyklouzla z pokoje nad ránem, pravděpodobně poté, co jsem nereagoval na opakované dotazy ohledně prodloužení o dalších třicet minut. Ráno jsem přivítal kávou od pokojové služby a sprchou, kterou jsem smyl nasládlý pach umělé ženy.

O dvacet minut později jsem opustil hotel a vnořil se do rozlehlého podzemního města St. Armstrongu. Když jsem procházel chudinskou obytnou sekcí, ihned se na mě někdo přilepil. Příliš systematický způsob, jakým mě dotyčný sledoval, jako by nahlas křičel polda!

Párkrát jsem zkusmo, nenápadně zakličkoval, ale držel se mě jako klíště. Brzy jsem se rozhodl, že budu muset použít přímočařejší metodu, abych se ho zbavil nadobro a mohl se pustit do práce. Zastavil jsem se v ústí jedné z uliček a rozhlížel se, jako bych zabloudil. Pak jsem jakoby bezmyšlenkovitě zamířil do uličky a dával jsem si dobrý pozor, abych se neohlédl. Jeho blížící se kroky jsem slyšel zcela zřetelně.

Předstíral jsem zakopnutí a klesl na jedno koleno. Prohmatával jsem si kotník, jako bych si jej vymknul. Světlo mělo přesně tu správnou intenzitu, abych viděl, jak se ke mně přikrádá jeho stín. Pak jsem počkal na ten pravý okamžik.

Prudce jsem se otočil a pravou nohou provedl tvrdý, dobře mířený kop. Moje pata zasáhla jeho koleno, přičemž se ozvalo nepříjemné prasknutí. Vyhekl, zaklel a zhroutil se na zem. Ruka mu hbitě zamířila pod sako.

Vzápětí tasil velký automatický brokomet – od pohledu ráže 12 mm –, ale to už jsem byl u něj, popadl jej za zápěstí a zkroutil ho. Zařval bolestí a pistole odletěla. Tvrdě jsem jej udeřil do brady a oči se mu obrátily v sloup.

Když vedle mě dopadli dva další chlapi, podlaha se otřásla. Dovolil jsem si letmý pohled vzhůru, abych viděl, odkud se vzali. O dvě patra výše jsem zahlédl spojovací můstek. Nejen že mě ti dva šašci sledovali po celou dobu, aniž bych si jich všiml, ale museli být i upravení, aby zvládli takový skok a po dopadu byli okamžitě připravení k boji.

Přikrčil jsem se před vysokým kopem toho prvního, ale druhý mi z boku uštědřil tvrdou ránu. Ucítil jsem, jak mi prasklo žebro. Rozhodně upravení.

Než abych z otočky kopl toho, který mě trefil – což se přímo nabízelo – vrhl jsem se na podlahu a překulil se k automatické pistoli. Popadl jsem ji a zaujal střelecký postoj. Šestkrát jsem zmáčkl spoušť. Zpětný ráz mi trhal rukama, když jsem ty dva kropil olovem. Hrudníky jim zasahovaly dávky po třech brocích v úhledných skupinkách. Ozývalo se tlumené cinkání kovu, jak o sobě dávalo vědět pancéřování pod kůží. Zapotáceli se, ale šli po mně dál. Tihle chlápci měli implantáty. Nejen vylepšení na rychlost a sílu, ale i pancéřovanou kůži.

Popadl jsem jednoho toho šmejda, namířil mu do oka a stiskl spoušť. Z očního důlku vystříkla krev a zadní část hlavy explodovala v záplavě úlomků kosti a mozku. Jeho křik ustal, jako by mu krk sevřela smyčka, a on se zhroutil na podlahu.

Na druhého zmrda nezbyl čas. Vyrazil mi zbraň z ruky a popadl mě do medvědího sevření. Cítil jsem, jak mi s hvízdotem uniká vzduch z plic, a před očima se mi roztančily malé černé tečky. Zbývaly asi tři sekundy, než světla zhasnou.

Hrábl jsem do kapsy saka a mé prsty sevřely malinký paprskomet. S vytahováním jsem se neobtěžoval, úhel byl stejně mizerný. Namířil jsem, jak nejlépe jsem dokázal, a stiskl spoušť. Rudý paprsek se okamžitě propálil kapsou a bokem toho chlápka. Z téhle vzdálenosti moc nezáleželo na tom, zda měl pancéřování, nebo ne.

Zařval jak tur a odhodil mě.

Plazil jsem se pryč, vrtěl hlavou a pokoušel zastavit to příšerné bzučení v uších. Zamrkal jsem, zaostřil a pohlédl na útočníka. Ležel půl metru ode mě, byl bledý a v šoku, nohu měl pod pánví uříznutou.

„Oh, kristepane. Ach bože, moje noha.“

Přiklopýtal jsem k němu a namířil paprskomet. „Na nohu zapomeň. Už ji nebudeš potřebovat.“

Zabiják ve mně znal svou práci. Bez váhání byla první věc, kterou vám naprogramovali. Paprsek mu přeřízl hrdlo, hlava čistě odpadla a odkutálela se stranou.

Vrátil jsem se k původnímu útočníkovi, který se snažil odplazit a nohu s rozdrceným kolenem táhl za sebou.

„Ne tak rychle, sportovče.“ Přiklekl jsem k němu, popadl ho za klopu a pod nos mu strčil paprskomet. „Ty nejsi vylepšený jako ti dva. Tak mluv.“

„Měl jsem od tebe získat informace,“ vyhrkl rychle. „Ti dva byli záloha pro případ, kdyby se to zvrtlo.“

„No a ono se to zvrtlo. A ty tu teď ležíš na zemi,“ odvětil jsem. „Pro koho děláš?“

„Vyhul si, nacistická buzno.“

Udeřil jsem jej do tváře hlavní paprskometu a on změkl. Prošťourával jsem mu kapsy, dokud jsem nenašel jeho doklady.

Lunární bezpečnostní služba. Místní a velmi amatérská. To by dávalo smysl. St. Armstrong vždycky ponoukal povstalce proti impériu a naopak. Byla to součást jejich strategie, jak udržet dokonale neutrální stav.

Pokud mě tihle hoši považovali za císařského agenta, pak to znamenalo, že na Marsu došlo k průsaku informací. Při nejbližší příležitosti budu muset tuhle novinku odeslat zpátky.

Dříve nebo později začne být po těchhle chlápcích sháňka a půda pod mýma nohama značně zvýší teplotu. Musel jsem tady rychle dokončit práci a zmizet z Luny.

Namířil jsem mu paprskomet do tváře.

„Víš, co teď přijde, že jo?“

„Tak dělej, ty zbabělá gestapácká sračko.“

PLOP.

Šest

Mým prvním kontaktem byl kněz o šest pater níž, který vedl farní kiosek. Říkal jsem si, že to nebude příliš riskantní. Kdyby mě někdo viděl, myslel by si, že jeden kněz navštívil druhého. Měl jsem oči na stopkách a snažil jsem se nenápadně proplouvat co nejzalidněnějšími chodbami.

Otec Aju byl mimozemšťan, zavalitý oranžový tvor s gumovitou kůží a s vypoulenýma očima, které čněly z hlavy na krátkých tykadlech. Tahle blízko stařičké Zemi byli mimoši poměrně vzácní, ale svým způsobem to dávalo smysl. Dokonce i ten nejméně ambiciózní kněz dokázal dělat něco víc než jen vést automatický zpovědní kiosek na Luně, takže házeli tuhle zasranou práci na mimozemšťany. Jak typické.

Aju ležel na zádech pod jednou automatizovanou zpovědnicí. Po obou stranách visely dráty. Dvěma rukama pracoval na zařízení a tou třetí se občas poškrábal.

Postavil jsem se nad něj a odkašlal si.

„Využijte jiný stánek, mé dítě,“ pronesl Aju, aniž by vzhlédl. Hluboký hlas mu drsně vibroval. „Tohle zařízení vyřadil Satan z provozu.“

„Musím s vámi mluvit, Otče Aju,“ oznámil jsem. „Jsem Otec Argus. Dnes ráno jsem přiletěl z Vatikánské pětky.“

Aju hbitě vyklouzl zpod přístroje. Oči na koncích tykadel měl vykulené. „To je namátková kontrola? Modlitební deník mám v naprostém pořádku.“ Pohled mu sklouzl k porouchané zpovědnici. „Nefunguje pouze dva dny. Počítám, že ji do večera zprovozním.“

„Jsem z Jesuit Corps,“ oznámil jsem.

I když se to zdálo nemožné, Aju vytřeštil oči ještě víc.

„Neudělal jsem nic špatného.“

„Jen si musíme promluvit. V soukromí.“

Pátravě se rozhlédl po kapli, jako by čekal, že zčista jasna odněkud vyskočí jezuitská přepadová jednotka a nasadí mu želízka. Pokorně mě odvedl do stísněné malé kanceláře, až po strop zaplněné náhradními díly ke zpovědnicím. Z křesla před svým stolem odstranil krabici z poloviny zaplněnou modlitebními knihami a přišoupl mi jej blíž, abych se mohl pohodlně usadit. Posadili jsme se.

„Potřebuji vaši pomoc,“ pronesl jsem.

„Jsem vždy připraven uposlechnout volání církve,“ prohlásil kněz.

„Ne církve, ale mě – Marťanské tajné policie. Aktivační kód 45456.“

Aju bez váhání vstal a odsunul stranou obraz svatého Šebestiána, který právě dostával do zadku pořádnou porci šípů, a odkryl malý sejf ukrytý za obrazem. Zadal kód, který jsem mu poskytl, a nevypadal vůbec překvapeně, když se dvířka trezorku se zasyčením otevřela.

„To je poprvé, co jsem aktivován,“ oznámil bez jakýchkoli emocí.

„Musí to být pro vás vzrušující.“

„Nevím,“ odvětil. „Nevím, jak se cítím. Kupodivu se mi jaksi ulevilo, že nejste z církve.“

„A kdo říká, že nejsem?“

Vykulil oči na stopkách tak, že se zdálo, že mu prasknou jako balónky.

„Vy jste od tajné policie i od Jesuit Corps?“ vyhrkl zděšeně.

„Klídek,“ zabručel jsem. „Ten kolárek je jen krytí.“

Když sáhl do sejfu a vytáhl šifrovací vysílač, jeho napětí trochu povolilo. Položil zařízení na stůl a kabelem jej připojil ke svému počítači. Přístroj byl malý, ale vysoce výkonný. Dokázal vysílat a přijímat kódované signály z Marsu, aniž by je někdo mohl odposlouchávat nebo vysledovat. V celé galaxii by se nenašel zabezpečenější přenos dat.

„Signál jde přes orbitální soustavu antén,“ oznámil Aju. „Ještě pár sekund… Oukej, a jedeme. Identita potvrzena, majore Ernste. Nejvyšší priorita, poskytnout veškerou podporu. Zcela prověřeno. Co pro vás mohu udělat, majore?“

Major. Když jsem posledně předstíral, že jsem od tajné policie, byl jsem pouze kapitán. Doufám, že tohle falešné povýšení představuje skutečný platový nárůst. Člověk musí občas snít.

„Potřebuju navést na pravděpodobně nepřátelský kontakt,“ odpověděl jsem. „Mám seznam jmen, ale nemám žádné místní znalosti. Od toho jste tu vy.“

„Infiltrace?“ zeptal se.

„Ano.“

„Co je cílem?“

Zaváhal jsem.

Aju se pokusil provést uklidňující gesto, ale udělal jej špatně, takže to vypadalo, jako by ve vzduchu ohmatával neviditelná ňadra. „Chápu, že tahle informace je pravděpodobně velice citlivá, majore,“ pronesl, „ale pokud mi prozradíte všechno, co můžete, mohlo by mi to pomoci poradit vám, co nejlépe.“

„Potřebuju kontaktovat hnutí odporu, aby mě dostali z galaxie,“ odvětil jsem.

Pomalu přikývl a poškrábal se na malém výčnělku, který představoval jeho bradu. „Obtížné. Ale proveditelné.“

„Mám seznam potenciálních kandidátů. Morris Sherman je na kosmodromu vedoucím oddělení zavazadel. Myslel jsem, že by mohl být schopen propašovat mě na palubu nějaké odlétající nákladní lodi.“

„Tahle myšlenka se přímo nabízí,“ prohlásil Aju. „Bohužel včera ráno byl Sherman zadržen při běžném policejním zátahu. V poslední době byla zpřísněna bezpečnostní opatření, pravděpodobně v důsledku nedávných nepokojů v coriandonském kvadrantu.“

„Coriandon?“ Než mě zamrazili, lidstvo vedlo krátkou válku s bojovnými, ale obecně hloupými Coriandonci, mimozemšťany, kteří vypadali jako něco přes metr vysoké hromady soplu a pohybovali se jako slimáci. Taková představa byla přímo absurdní. Zatímco jsem spal, událo se toho zřejmě docela hodně.

„Ano, Coriandonci napadli několik hraničních soustav,“ pokračoval Aju, „ale ukazuje se, že se jedná o víc než jen o jeden z jejich zanedbatelných příhraničních nájezdů. Hlášení jsou zmatená, ale zdá se, že procházejí demarkační zónou v mnohačetných vlnách útočících pirátských lodí, následovaných velkými podpůrnými plavidly.“

Sakra. V duchu jsem si udělal poznámku, abych si přečetl informace o Coriandonu a intergalaktické politice. Ale na mých současných potřebách tato situace nic nezměnila.

„Nějaké návrhy?“ pohlédl jsem na kněze.

„Meredith Capuletová,“ odpověděl Aju.

„Na mém seznamu není.“

„Ani tam být nemůže,“ prohlásil kněz. „Není agentkou odboje, spíše jen sympatizantkou. Je dědičkou firmy Střevní vůně.“

„Čeho?“ teď jsem málem vykulil oči já.

„Vyrábí pilulky, které způsobují, že produkty střevní mikroflóry příjemně voní,“ vysvětloval Aju. „Myslím, že Rozkvetlá zahrada je docela oblíbená.“

„Pro Kristovy rány.“

„Slečna Capuletová nepracuje, ale je nesmírně bohatá, a proto zaměřila svou energii na podporu hnutí odporu skrze podpůrné fondy a sponzorství některých politických kandidátů, přátelsky nakloněných tomuto odboji. Za to se k ní mnoho lidí z jejích společenskoekonomických kruhů obrátilo zády, ale ti pokrokoví z celé sluneční soustavy se přimkli k její zástavě… obrazně řečeno.“

„Co ji na tom odporu tak přitahuje?“

„Veřejně se netají soucitem s utlačovanými.“ Aju opět udělal to podivné mimozemské gesto, které mělo představovat pokrčení ramen. „Podle mého názoru je příliš zhýčkaná, nudí se a tak ji baví si hrát na umírněnou revolucionářku a trochu flirtovat s nebezpečím.“

„A jak nám to pomůže?“ zeptal jsem se.

„Věřím, že pomoc hrdinovi odboje…“ Aju ukázal na mě, „… by byla pěkným soustem pro její marnivost a touhu po dobrodružství. Má peníze i vliv a samozřejmě by vás mohla dostat pryč z Luny. Nicméně, jak jsem již poznamenal, není agentkou. Musíme vymyslet způsob, jak se k ní dostat. Hádám, že jméno Eliota Swanka na vašem seznamu figuruje.“

„Ano.“ Vlastně byl Swank označen jako potenciálně nebezpečný. Měl jsem v plánu se mu vyhnout.

„Přes něj se můžete dostat ke Capuletové,“ prohlásil kněz. „V odbojovém hnutí tady na Luně zaujímá významné postavení.“

„Předpokládám, že ho nebude snadné najít.“

„To máte pravdu, zvláště po těch nedávno zavedených bezpečnostních opatřeních. Navrhuji, abyste se po něm podíval U Dolního Boba. Tam byste měl s hledáním začít tak jako tak.“

„U Dolního Boba?“

„Zatuchlá, pochybná putyka na spodním podlaží,“ vysvětlil Aju. „Buďte opatrný. Místní pořádkové síly v dolním patře nehlídkují.“

„Dobře,“ přikývl jsem. „Místní úřady a já nejsme zrovna nejlepší kamarádi.“

Sedm

Výtahy končily v osmdesátém patře. Kličkoval jsem dolů po zrezivělých kovových schodištích do osmdesátého čtvrtého patra, kde už elektřina nefungovala. V nepravidelných intervalech visely podél stěn chemické svítilny, které ozařovaly okolí strašidelným zeleným přísvitem.

Z křižné chodby se ke mně připotácel ošuntělý muž s levnými očními implantáty. Zpočátku rudá světýlka v jeho zornicích vypadala trochu vyplašeně. Zřejmě válečný veterán, kterému se nevedlo zrovna nejlépe.

„Hej, člověče,“ pronesl pohřebním hlasem. „Chceš koks, herák, speed, chlast, trávu? Jestli máš kreďouše, můžeš mít, co si zamaneš. Chceš holky?“ krátce pohlédl na můj kněžský kolárek. „Kluky?“

„Vysmahni.“ Něco v mém hlase jej přinutilo uposlechnout.

Otočil se a rychle odkráčel.

Chodba se rozšířila do rozlehlé místnosti, jakéhosi provizorního tržiště, kde se prodávalo maso na špejli, opékané nad ohněm. Prostor ozařovala směs pochodní a chemických svítilen. Naštěstí se zdálo, že systém zajišťující cirkulaci vzduchu patří k těm několika málo zařízením, která tady dole fungovala, takže natěsnané, nemyté osazenstvo produkovalo pouze smrad a ne jedovaté výpary. Minul jsem ženu s mokvajícími boláky na tváři, která vypadala jako čarodějnice z nějaké pohádky. Nakláněla se nad ohromným dýmajícím kotlem a něco v něm míchala. Mohla to být polévka nebo taky špinavé prádlo.

Na druhé straně tržiště modrý blikající neon oznamoval U Dolního Boba. Prodíral jsem se davem a odstrkoval lidi, kteří se mi pokoušeli prodat harampádí z druhé ruky, drogy všeho druhu a kradené zboží – ještě zabalené digitální čtečky, různé zdravotnické potřeby, které zářily novotou, a hromady elektronických koček, které předpovídaly budoucnost, pokud jste je nakrmili kredity.

Nakonec jsem se prodral na druhou stranu, vstoupil do baru U Dolního Boba a rozhlédl se po místnosti.

Nálevna byla osvětlena matným světlem a páchla potem a zvětralým pivem. Nad stoly se hrbili hosté. Když jsem vešel dovnitř, hovor na okamžik utichl a všichni na mě zůstali zírat. Jediné, co viděli, byl nějaký přiblblý kněz. Vrátili se ke svým drinkům a hovor se opět rozproudil.

Přistoupil jsem k baru. Přišoural se ke mně tlustý barman s pětidenním strništěm na bradě a prohlédl si mě od hlavy k patě.

„Jo?“

„Gin martini, protřepat, dvě olivy.“

„Ne.“

Zamrkal jsem. „Ne? Proč ne?“

„Není vermut,“ oznámil. „A nejsou olivy.“

„Tak si dám gin s ledem.“

„Ne.“

Zůstal jsem na něj zírat.

Pokrčil rameny. „Není led.“

„Tak mi nalijte to, co tu vydáváte za gin, do přiměřeně čisté sklenice,“ poručil jsem.

Zamyslel se nad tím, rozhodl se, že to by mohl zvládnout, a vzdálil se. O pět sekund později byl zpátky se sklenicí do poloviny naplněnou čímsi, co vypadalo jako gin, a postavil ji přede mě. Vytáhl jsem stokreditovku, položil ji na roh barového pultu, ale nechal jsem na ní ležet ruku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Gestapo Mars.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.