Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Monika Stehlíková, MBA

Nadané dítě
Jak mu pomoci ke štěstí a úspěchu

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
Jako svou 6819. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Dagmar Pilařová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 160
První vydání, Praha 2018
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-271-0822-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-0821-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0512-0 (print)

Všem mimořádně nadaným dětem – aby byly v životě šťastné!

Inteligentní je ten člověk, který myslí flexibilně

a v souvislostech, cítí autenticky a empaticky

a chová se vědomě a soucitně k sobě, k druhým a k přírodě.

„Život je krásný nad tmou. Tmou hustou.

Krásný obličej z tmy dělá světlo.

Ty máš život krásný nad zlostí a nenávistí.

To zlo nesnáší.“

Patrik, 7 let

O AUTORCE

Mgr. Monika Stehlíková, MBA

Monika Stehlíková je terapeutkou nadaných (psychoterapie ACT), lektorkou mindfulness (všímavosti), pedagožkou s osmiletou praxí a autorkou knihy Život s vysokou inteligencí – Průvodce pro nadané dospělé a nadané děti.

Pracuje s nadanými dětmi a dospělými formou konzultací, terapií a vede pro ně kurzy všímavosti. Nejen pro nadané žáky ZŠ a SŠ pořádá workshopy všímavosti a osobnostně sociální výchovy. Její kurz určený pro učitele ZŠ a SŠ v rámci DVPP „Rozvoj pozornosti a všímavosti žáků“ získal akreditaci MŠMT. Ve školách vede kurz „Nadaný žák ve výuce“. Příležitostně píše a přednáší o problematice života s nadáním a o dalších tématech. V metodě mindfulness a v ACT se vyškolila ve Francii a na Institutu pro kontextuální psychologii v Québecu.

Webová stránka autorky www.monikastehlikova.cz.

PODĚKOVÁNÍ

Mezi prvními chci poděkovat doc. RNDr. Omaru Šerému, Ph.D., z Masarykovy univerzity v Brně a doc. PhDr. Janě Marii Havigerové, Ph.D., z Masarykovy univerzity a z Univerzity Hradec Králové za laskavou podporu a odborné posouzení mého textu. Velice si vážím jejich zájmu o toto téma.

Velké poděkování patří také všem nadaným dětem, které mi s důvěrou vyprávěly své příběhy a sdělily svá osobní trápení související se životem s nadáním a vysokou inteligencí. Právě jejich životy a problémy byly mou hlavní motivací napsat tuto knihu. Při sepisování jejich slov – samozřejmě pouze anonymně – jsem si vždy s potěšením vybavovala naše setkání.

Děkuji také dceři Natalii a celé své rodině za to, že mě v mé činnosti podporují.

Jsem velmi vděčná paní šéfredaktorce Kateřině Ščudlíkové za projevenou důvěru a podporu.

Z OHLASŮ

NA KNIHU ŽIVOT S VYSOKOU INTELIGENCÍ –
PRŮVODCE PRO NADANÉ DOSPĚLÉ A NADANÉ DĚTI

„Když jsem si včera konečně zalezla pod peřinu s knížkou, těšila jsem se na ni, ale nevěděla jsem, co přijde po přečtení úvodních stránek. Začala jsem číst báseň ‚Zdravím vás, nadaní‘ a spustily se mi samy od sebe slzy úlevy, že jsem prostě jen svá a mohu si toho vážit… Povolilo napětí, které často cítím v kontaktu s některými lidmi, a najednou jsem si řekla, že snad i 2–5% menšina má naději, že se něco změní.“

M. K.

„Děkuji za vaši knihu, opravdu. Právě ji dočítám. Sice jsem některé její části zalívala slzami, ale byl to pláč nesmírně ulevující. Po tolika letech, kdy si připadám v tomto světě tak osaměle, jste mi ukázala, že tam někde venku jsou lidé, kteří by mi dokázali skutečně porozumět. Už nejsem sama a vše je najednou světlejší.“

I. S.

„Dostala jsem se k vaší knížce s doporučením, že je psaná o mně. Při přečtení jejího názvu se mi do ní po pravdě vůbec nechtělo, protože mi přišlo velice nepravděpodobné, že by se mohla jakkoli týkat mě. Navzdory všemu jsem se, jak už asi tušíte, poznala v každém jejím řádku.“

H. B.

„Dnes jsem si pro ni jela a mám pocit, že je to kniha mého života, a to jsem teprve v první třetině… Konečně chápu víc sebe a také dceru, která jde evidentně ve stejných šlépějích. Jsem nadšená.“

V. V.

„Dočetla jsem vaši knihu Život s vysokou inteligencí, a i když jsem u toho častokrát pustila slzu, děkuji vám z celého srdce za ni. Moc děkuji za vaši práci, ani se nedá vyjádřit, jak moc jste nám pomohla a vnesla naději.“

T. O.

„Vaši knihu jsem zhltla během tří dní, jednoduše jsem se od ní nemohla odpoutat. Zatím to v sobě nechávám pracovat a v podstatě se již týden vnitřně tiše usmívám a vznáším.“

L. Š.

PŘEDMLUVA

Je vždy těžké začít psát druhou knihu v pořadí. Zvlášť když ta první byla pro čtenáře přínosná a v daném tématu v mnohém vlastně přelomová. Logicky každá další knížka bude s tou první srovnávána. Když bude jiná, najdou se čtenáři, kteří by raději našli knihu více podobnou té první, bude-li hodně podobná, zaznějí hlasy, že to už tady bylo a že jen opakuji, co už jsem řekla. Přesto se odvažuji přistoupit k práci na další publikaci, a to především díky vám, čtenářům, kteří jste mě podpořili, ať už osobními zpětnými vazbami – viděla jsem i téměř celou knihu různobarevně zvýrazněnou nebo podtrhanou, slyšela jsem od vás, že některé pasáže jste četli mnohokrát a stále dokola, natolik s vámi rezonovaly –, nebo třeba e-maily, které jste mi psali, a vašimi vyjádřeními na sociálních sítích. Bylo vás opravdu mnoho, kteří jste chtěli po přečtení zareagovat, vyjádřit podporu nebo i poslat doporučení a tipy pro další text. Moc vám za to děkuji. Vaše podpora mi dodala odvahu a velmi si jí vážím.

Tentokrát se zaměřím na nadané děti, na to, jaké jsou, jak vnímají a prožívají, jak přemýšlejí, a pak především na to, co potřebují a co jim pomáhá – a to jak ve výchově v rodině, tak ve vzdělávání ve škole i mimo školu, případně v terapeutické intervenci, pokud je v daném případě nutná.

Ano, je důležité napsat knihu o nadaných dětech určenou pro rodiče a pedagogy, neboť jsou to právě rodiče a na druhém místě škola, kdo má na nadané dítě, jeho vývoj i na to, jak samo sebe a svůj život vnímá, zcela zásadní vliv. Nadaný člověk může prožít spokojený a naplněný život a má pro to mnoho předpokladů – ale pod podmínkou, že příliš netrpěl právě v dětství a že ho takové utrpení nepoznamená nebo nezabrzdí na celý život. A toto utrpení nadaného dítěte vyplývá z nepochopení nebo nerespektování jeho specifik jednak ze strany rodičů a široké rodiny, jednak ze strany školy.

Rodina nadané dítě nechápe, nemá „návod k použití“, není připravena na to, s ním vycházet – takové dítě příbuzné staví do role, kterou jsou zaskočeni, někdy si dokonce myslí, že dítě dělá naschvály, a ono přitom bojuje hlavně samo se sebou a se svojí výbavou, k níž ani jemu nikdo nedal návod. Na druhé straně pak stojí škola, která nevychází vstříc tomu, jaké dítě je, jak funguje a co potřebuje pro optimální vývoj a rozvoj svého potenciálu.

Podstatnou součástí knihy je i tzv. Karta pro nadané děti, kapitola na konci knihy napsaná pro nadané děti samotné, aby mohly samy sebe lépe pochopit. Knihu však mohou číst i nadaní dospělí, kteří chtějí porozumět svému vlastnímu vnitřnímu (nadanému) dítěti.

S laskavým souhlasem rodičů nadaných dětí budu opět čerpat z jednotlivých setkání a z práce s konkrétním dítětem, opět se tedy můžete těšit na zajímavé osudy, příběhy a kazuistiky. Jména budou změněna pro zachování anonymity dítěte a rodiny, ale smysl sdělení bude zachován tak, aby bylo autentické a vypovídající.

Často jsem od rodičů slyšela, že by pro svoje nadané dítě potřebovali – prostě řečeno – manuál, ideálně už v porodnici. Občas jsem se setkala i se vstřícnými a empatickými učiteli těchto dětí, kteří jim chtěli pomoci či je podpořit, ale buď přesně nevěděli jak, nebo na to neměli ve své práci čas a prostor. A právě především pro rodiče a pedagogy nadaných dětí jsem se rozhodla napsat tuto knížku, která si klade za cíl být jim nápomocná v jejich krásné, ale někdy i náročné nebo přinejmenším specifické práci s nadanými dětmi. Knížku si však může přečíst kdokoli z laické i odborné veřejnosti, koho zajímá téma nadání, vysoké inteligence, výchovy a vzdělávání.

Nejprve se společně podíváme „pod pokličku“ myšlení a prožívání těchto dětí, abychom jim dokázali víc porozumět a lépe je přijímat, dále se seznámíme s doporučeními pro podporu dítěte v rodině a rovněž nabídnu pedagogickým pracovníkům konkrétní nástroje a metody pro vzdělávání a komplexní rozvoj těchto dětí.

Kromě svých zkušeností a zkušeností rodin se budu opírat o četné výzkumy a přístupy z oblasti psychologie, psychoterapie ACT, neurověd a metody všímavosti. I když jsem spíše realista-pragmatik vědeckého založení, mohu s čistým svědomím říct, že mnohé tyto klinicky ověřené techniky a přístupy, které se v novém tisíciletí šíří, skutečně fungují a nezřídka dokážou s dětmi udělat hotové zázraky.

Navážu na knihu předchozí, některé informace více rozvinu a prohloubím, jiné poupravím v souladu s nejnovějšími vědeckými poznatky, a především si stanovuji záměr přinést v tématu spoustu nového a dosud nepublikovaného a na základě svých zkušeností stanovit některé nové hypotézy a podněty k dalším výzkumům – knížku tedy můžete vnímat jako svébytný text, který je jen velmi volným pokračováním předešlého Života s vysokou inteligencí.

1ÚVODNÍ SOUVISLOSTI

„Svět má cenu jen díky těm, kteří se vymykají,
a trvá jen díky těm, kteří jsou umírnění.“

Paul Valéry, spisovatel

O kom vlastně bude řeč?

V poslední době se v české společnosti zvýšil zájem o nadané děti a nadání, realizují se v této oblasti projekty a o tématu se ve veřejném prostoru celkově více diskutuje. Rozumějí ale tomuto pojmu všichni stejně? A rozumějí mu všichni správně?

Pojem nadání si spojujeme s vysokou úrovní schopností v některé z oblastí. Termín mimořádné nadání pak používáme pro mimořádnou úroveň schopností v celém okruhu oblastí a při vysoké tvořivosti, u daného jedince opět v porovnání s ostatními. Konkrétně například vyhláška MŠMT[1] nadání a mimořádné nadání definuje tímto způsobem a nepracuje ani s pojmem IQ a inteligence.

Jiné přístupy naopak s pojmy IQ a inteligence pracují. Za mimořádně nadané dítě je v České republice obecně považováno dítě, jehož IQ je 130 a vyšší. Některé přístupy definují mimořádné nadání už od IQ 125 (ve Švýcarsku, některé přístupy ve Francii, v Belgii apod.). Ne každý jedinec, který má IQ nad 130, je tzv. mimořádně nadaným jedincem. Mimořádně nadaní lidé mají kromě vysokého IQ (125–130) i odlišné psychické funkce. Mimořádně nadaní tak, jak jsou chápáni podle některých přístupů v anglofonním i frankofonním světě, nejsou tedy definováni pouze vysokým IQ. A to, že někdo není mimořádně nadaným jedincem, na druhou stranu neznamená, že není chytrý nebo inteligentní. Můžeme tedy rozlišit:

•mimořádně nadané lidi nebo lidi s vysokým potenciálem (IQ > 125/130) spolu se specifičností psychických funkcí;

•VIQ neboli lidi s vysokým IQ (IQ > 130) bez specifičnosti psychických funkcí (když bude člověk po mnoho let trénovat například testy inteligence, po nějaké době si může IQ opravdu navýšit a do Mensy vstoupit, tím se ale ještě nestane mimořádně nadaným jedincem).

I když zatím nepanuje úplná shoda v pojmenování a definici těchto jedinců, mohu s jistotou uvést, že tato kniha bude pojednávat o dětech s vysokým potenciálem.

Vyvážená je definice mimořádně nadaných užívaná v Belgii:[2]

„Konkrétně tedy považujeme mladého člověka za mimořádně nadaného, pokud dosáhne celkového IQ 125 a výš nebo dosáhne minimálně skór 130 v jednom ze subtestů a/nebo vykazuje schopnosti výjimečně rozvinuté v jednom z typů inteligence podle Gardnera (které nemohou být změřeny prostřednictvím testů IQ) nebo prostřednictvím zjištění mimořádného nadání identifikovaného jinými odborníky.“

Ani anglosaský přístup neredukuje mimořádné nadání pouze na samotné IQ[3], ale zahrnuje do něj ještě vysokou míru schopnosti řešit problémy, velkou kreativitu, leadership a umělecké nadání.

Pojmy se různí podle zemí: v těch anglofonních jsou tyto děti označovány jako gifted (nadaní, obdarovaní), ve frankofonních jako surdoués (velmi nebo vysoce nadaní) nebo a haut potentiel, přičemž k pojmu haut potentiel znamenajícímu vysoký potenciál (v češtině lidé/děti s vysokým potenciálem) se kloní stále více odborníků. Můžeme se setkat i s pojmy „dítě s vysokými potencialitami“ nebo „dítě s akcelerovaným vývojem“, případně „intelektově předčasně vyvinuté dítě“ z francouzského enfant intelectuellement précoce (což se vztahuje k intelektovému potenciálu).

Bohužel stále žijeme v době, kdy je pro mnohé nepřijatelné pojmenovávat věci pravými jmény, a proto pojmy gifted / surdoué / mimořádně nadaní vzbuzují nevoli, neboť značí, že se jedná o jedince, kteří jsou v některých oblastech schopnější, talentovanější a chytřejší než ostatní. Ani mnohým samotným nadaným dětem se nelíbí, když jsou označovány za mimořádně nadané, neboť si nechtějí připadat „výš“ nebo „lepší“, což tyto pojmy indikují. A pojem vysoký potenciál pro označení těchto jedinců má také svoji malou slabinu, neboť může vytvářet jakýsi tlak na úspěch ve smyslu, že když už byl jedinec obdařen vysokým potenciálem, je jeho povinností ho využít ve prospěch společnosti. Mně osobně ale nejde o „slovíčkaření“, ale o to, aby tito atypičtí lidé dokázali žít v souladu s nastavením svých psychických funkcí a byli pochopeni a respektováni ve své odlišnosti, stejně jako jsou respektovány jiné skupiny populace (lidé s autismem, lidé s mentálním postižením atd.).

Všechna uvedená pojmenování odkazují k jedinému – ke schopnostem, dovednostem, nadání, případně talentu – a zapomínají přitom na osobnost jedince, na jeho specifický způsob myšlení, vnímání a prožívání, na to, že se jedná o jedince s odlišným nastavením psychických funkcí, což pak vyžaduje odlišný přístup.

Zajímavé jsou také dva různé přístupy k mimořádnému nadání. Zatímco jeden považuje za kritérium jen inteligenci vyšší než IQ 130 (tak je to obecně rozšířeno v ČR), jiný mimořádné nadání naopak definuje třemi nezbytnými složkami: vysokou inteligencí (IQ nad 125/130), kreativitou[4] a vysokou citlivostí[5].

Možná byste na tomto místě čekali, že definice a přístup k problematice nadaných bude jednoznačný. Takový je současný stav poznání – zatím nevíme o neuropsychologických specifikách nadaných zdaleka všechno – a teprve příští roky a desetiletí přinesou, doufejme, další poznatky. Přesto ale i to, co víme, nám smysluplně slouží k tomu, abychom o ně mohli adekvátně pečovat. Tudíž mluvíme-li o nadaných dětech obecně, tj. s jistou mírou generalizace, můžeme se setkat se dvěma protichůdnými stanovisky: zatímco jedno z nich považuje spojení vysoké inteligence, kreativity a citlivosti za spekulaci, opačné naopak na jejich spojení staví definici i odpovídající péči. To je ale oblast čisté vědy. V realitě to vypadá jinak a o tom, že existují děti s vysokou inteligencí a vysokou citlivostí, ti, kdo jsou s nimi denně v kontaktu, nepochybují ani na chvíli. A protože i já potkávám mnohem více těch velmi citlivých, případně jinak atypických dětí a zároveň dětí, jejichž IQ je vyšší než 125/130, mnohem více kazuistik i výzkumů v této knížce bude právě o nich.

V každém případě jsou mimořádně nadané děti, o kterých bude řeč, děti, které jsou tak trochu jiné než ostatní děti. Jsou to děti se specifickým kognitivním a emočním profilem. Přemýšlejí jinak, rychleji, intuitivně, divergentně a komplexně. Cítí a vnímají intenzivněji. Často jsou jemné a rodiče o nich říkají, že jsou v hloubi duše dobré a empatické. Vytvářejí si odlišný vztah ke světu, k druhým lidem i k sobě samým. Mají také odlišný vztah k učení a vzdělávání. A kromě specifičnosti kognitivní a emoční se u nich projevují ještě další odlišnosti, kterým je potřeba správně porozumět, aby tyto děti mohly být lépe pochopeny, více přijímány a respektovány. Za nejdůležitější však považuji, že když mluvíme o inteligenci, nadání a talentu, neměli bychom nikdy zapomenout na daného jedince, tedy na to, že mluvíme především o člověku. Proto také ten důraz na to, aby nadané děti byly spokojené. Inteligence je totiž zčásti vrozená a zčásti je záležitostí vývoje dítěte po narození. Proto je tak podstatné, aby nadané děti žily v podnětném prostředí a aby se cítily spokojeně. Pokud žije dítě – a to platí i pro dospělého – v úzkosti, nepřijetí, nepochopení, strachu nebo depresi, i se sebevětším potenciálem může být jeho současný i budoucí úspěch a spokojenost v ohrožení.

Když se řekne velmi vysoká inteligence, IQ vyšší než 130, setkávám se u lidí velmi často s představou, že se jedná o ve společnosti vysoce postavené lidi, nejčastěji manažery, akademiky a podobně. To není představa úplně přesná. Samozřejmě že se mezi lidmi s IQ nad 130 nacházejí úspěšní manažeři, vědci i jiní velmi zdatní odborníci ve svých oborech, ale přesto je potřeba toto mínění poupravit. Gibson a Light[6] výzkumem zjistili, že průměrné IQ u 148 členů Cambridgské univerzity je 126 a nejvyšší skóre bylo 139. Tedy myslet si, že mezi univerzitními profesory najdeme většinu jedinců s IQ nad 130, není v souladu se skutečností. Stejně tak Matarazzo a S. G. Goldstein[7] zjistili, že průměrné IQ osmdesáti studentů medicíny je 125 (první nejvyšší skóre bylo 149 a druhé nejvyšší 138). A do třetice Edward E. Jones z Princetonské univerzity v roce 1982 zjistil, že u většiny absolventů vědeckých oborů se IQ pohybuje mezi 110 a 120. Kde tedy jednou budou dnešní mimořádně nadané děti? Jak omezit jejich vylučování ze společensky zodpovědných míst? Jak je podpořit na cestě k úspěchu? To všechno si na následujících stránkách objasníme.

Tato kniha pojednává o mimořádně nadaných dětech, tj. o dětech, jejichž IQ je rovno nebo vyšší než 125/130 – aniž by však důležitost IQ jakkoli přeceňovala – a které mají specifické myšlení, cítění, vnímání a prožívání, ale pro stručnost a jednoduchost bude pro pojem mimořádné nadání nebo mimořádně nadané dítě používán pojem nadání, respektive nadané dítě. Pokud jde o věk, zahrneme do této kategorie všechny děti od narození až k prahu dospělosti. Je pochopitelné, že některé rysy nadaných dětí, jež budou v knížce zmíněny, platí i pro ostatní děti, neboť i nadané děti jsou také děti. Rozdíl pak může spočívat v tom, že u nadaných dětí jsou některé rysy a vlastnosti intenzivnější a barvitější.

Kdo jsou nadané děti a co potřebují, dobře přibližuje osobní pohled paní Marie, předškolní pedagožky a matky nadaného dítěte:

„Jsem člověk, který pracuje s dětmi, a očekává se ode mne, že budu ‚pomáhat‘ dětem, které mají specifické nedostatky, postiženým. Jasně vidím, že stejný nárok na moji podporu mají i děti nadané, ty opravdové, čisté, s očima otevřenýma, co nezlobí jen proto, že nasávají informace na všech úrovních. Mají na podporu podle školské vyhlášky stejné právo, skutečnost je však zcela jiná. Uvědomují si daleko více než postižení, jsou citlivé a můžeme jim ublížit daleko snáze a ony si to v sobě ponesou, aniž by to necitlivý vůbec zachytil. Navíc vím, jak je vnímají ostatní. Téma nadaných má stále ještě obrovské nedostatky, i když jak vím, je v současné době hodně podporováno. Když mám ve třídě jedno či dvě takové děti, mám o polovinu práce méně. Ony v sobě mají přirozený smysl pro spravedlnost, kreativitu a jsou dál než ostatní. Jejich potřeba předávat je přirozená a děti ji přijímají lépe než od dospělého. Jde jen o to, takové dítě poznat a dát mu prostor. Je před námi dlouhá cesta, pokud však dojde k přehodnocení základních otázek týkajících se nejen nadaných, ale vzdělávání obecně, pak stojí za to se po ní vydat. Právě nadané děti nám ukazují, o čem by vzdělávání mělo být. Vadí jim hodnocení, neučí se pro známky, ale z hloubi své vlastní vnitřní motivace. Potřebují opravdovou autoritu, tvořivost, hloubku, smysluplnost a individuální přístup.“

Jaké může být nadané dítě, napoví ukázka charakteristiky osmileté Darji – jak ji jako malou viděla její matka:

Darju už od malička charakterizovala velká zvídavost a vysoká živost. Mentální vývoj byl, řekla bych, rychlejší než ten fyzický, protože Darja byla nespokojené a uřvané miminko, které chtělo v daném období umět víc, než mohlo reálně dokázat. O čem věděla, že jí nepůjde, do toho se raději vůbec nepouštěla, takový měla strach z neúspěchu a touhu dělat vše dokonale. Nikdy se nepouštěla ani do věcí, které ji nebavily, jedině to, co ji bavilo, dokázala i s vynaložením obrovské námahy dokončit – věci, které bych já dávno vzdala. Písmena začala rozpoznávat od dvou let. Téměř vše, co dělala, dělala s určitou úzkostí, zranitelností a emoční labilitou. Často byla nespokojená – sklenici viděla spíše z poloviny prázdnou než plnou. Jako malá téměř nevnímala, kdy má hlad, kdy se jí chce na záchod, kdy je unavená a potřebuje zvolnit, kdy se jí chce spát. Měla problémy se spaním a usínáním. Málo vnímala a stále málo vnímá svoje tělo. S tím souvisí i to, že ranní hygienu – čištění zubů, česání, mytí –, ale i jídlo a oblékání považuje za zbytečnosti a ztrátu času. Nedokáže se na to soustředit a je jí jedno, že má třeba mikinu naruby.

Doma je velmi aktivní, stále něco dělá, vymýšlí nové věci, umí se uvolnit a být vtipná až důvtipná, bystrá. V kolektivu je ale uzavřená až depresivní. Vadí jí hluk, neklid a pokřikování dětí. Je citlivá na pachy, zvuky a světlo. Do tří let se stejně starých dětí stranila, nechtěla s nimi být, třebaže ony s ní kamarádit chtěly; nedokázala pochopit, proč se chovají tak, jak se chovají, a vadily jí. Dodnes se ve skupině stejně starých dětí neumí prosadit, ačkoli má velmi chytré nápady a řešení, a když je zmíní, připadá jí, že ji druzí nevnímají, jako by tam snad ani nebyla – jako by pro ně byla neviditelná. Miluje učení a poznávání, miluje tvoření všeho druhu, ale nesnáší školu. A to i když mají velmi dobrou paní učitelku, která se snaží o moderní přístup a metody práce.

A ještě další pohled na nadané děti, od nadaného dospělého, pana Lubomíra:

„Základní rozdíl mezi nadanými a ostatními lidmi vidím v tom, že nadaný vidí širší souvislosti než ostatní lidé kolem. A to je to, co už od začátku jeho života způsobuje nepříjemnosti a může vést k celé řadě pokřivených postojů k sobě, ke společnosti nebo až k určitým psychickým zmrzačením. Pokud se nadaný člověk narodí do svobodného okolí, je více vítán; pokud se narodí do nesvobody, do systému, do pravidel, má z něj okolí strach.

Proč se to děje? Protože člověk, který vidí dále a vnímá více do hloubky, se pak vyjadřuje a rozhoduje jinak a dost často to nabourává zavedený řád věcí okolního světa: rodiny, přátel, třídy ve škole, fungování v práci atd.

A přestože jeho vidění, jeho vyhodnocování je obvykle přínosné a znamenalo by v dané oblasti posun k lepšímu prožívání života, tak okolí, které to nechápe, nerozumí tomu, má z takové ‚jinakosti‘ strach. Brání se změnám, které každý nadaný člověk chtě nechtě, vědomě nevědomě do světa přináší. Rodiče z toho mají strach, učitelé z toho mají strach, šéfové v práci z toho mají strach. A tak to začnou potlačovat, ničit, dupat po tom ve snaze to v takovém člověku umlčet, protože se vymyká, je neovladatelný, nepochopitelný, nebezpečný pro to, co je, co oni znají, pro jejich pozice, postoje, názory. V případě učitelů je třeba snadné takto naprosto mimořádně nadané dítě před ostatními zesměšňovat, protože ani učitelé, ani žáci okolo nerozumějí, o čem dotyčné dítě hovoří a jak k tomu došlo, neboť jim to nezapadá do toho, co sami znají. Neumějí vnímat tak široké souvislosti, a tak je snadné udělat z dítěte terč posměchu.“

A takto popisuje sám sebe a svůj život nadaný sedmnáctiletý Michal, opět zveřejňuji s jeho souhlasem:

„V životě jsem se nepovažoval za nadaného, ba vysoce inteligentního. Nepřemýšlel jsem o sobě v tomto smyslu, spíše jsem si říkal, jak můžu být tak hloupý a neschopný. Neustále jsem se podceňoval a stále podceňuji v mnoha ohledech. Ve třídě mezi svými příliš nevynikám, neboť nesnesu banální diskuse typu, co si spolužačka koupila za kabelku a do jakého klubu se v pátek moji vrstevníci půjdou opít. Když jsem ve společnosti, kde se mluví o podobných věcech, tak většinou trpím. Jsem víceméně uzavřený člověk, pokud se nemám s ostatními o čem bavit, přátel mám opravdu málo, protože málokdo mi rozumí, dokonce ani rodiče mi ve skutečnosti nerozumějí. Domnívám se, že jen předstírají porozumění. Setkávám se tedy s nepochopením téměř ze všech stran. Odmala jsem samotářský typ a měl jsem jak ve školce, tak ve škole jenom jednoho skutečného přítele. Jako malý jsem si prý nechtěl hrát s ostatními dětmi. Ostatně jsem rád sám a trávím čas velmi často o samotě, jen s mými myšlenkami, a místo toho, abych se zaměřil na to, co je, a přemýšlel o tom, tak neustále přemýšlím nad tím, co by mohlo být. Musím analyzovat všechno kolem mě, až mě to unavuje. Vzpomínám si, jak jsem v jedenácti či ve dvanácti letech přetvořil náš sklep na laboratoř, měl po boku encyklopedii a naivně žil v domnění, že přijdu na něco, co změní či vylepší svět. Některé děti chtěly být jednoduše popelářem, vojákem, policistou… a já? Vědcem čili mikrobiologem, protože jsem se tehdy zajímal o mikroorganismy, různé bakterie a ustavičně si o nich četl. Když jsem se později dozvěděl o věcičce, jako je Wikipedie, tak jsem se od ní nemohl odtrhnout. Nyní jsem ve svém věku pokročil tak, že mé zájmy spočívají v psychologii, filozofii, psychiatrii, zajímám se o vesmír, a co více, snažím se psát knihu. Mám toho tolik, že ani nevím, čemu se věnovat dříve. Když má nějaká moje bližší osoba nějaký problém, tak jí jej rád pomůžu vyřešit, udělám maximum pro úspěšnost, dávám celkem hodně rad a těší mě, když dotyčnému pomůžu najít východisko z daného problému. Byl případ, kdy jsem si před několika měsíci psal s holkou, které je čtrnáct, načež jsem postupně začal zjišťovat, že měla mnoho problémů, kouřila, pila alkohol, měla problémy ve škole i doma a hrozil jí diagnostický ústav. Podařilo se mi ji přesvědčovacími slohy a vlastními metodami přimět k lepšímu chování na takových cca 70 %. Něco si k srdci přece jen vzala a napsala mi, že si díky mně a mým radám uvědomila nemálo věcí. Přijdu si občas jak nějaký psycholog. To je mi ke všemu 17 let.“

Co je to inteligence? Jak se měří?

„Lidské bytosti disponují nezměrným množstvím potenciálně dostupné intuitivní síly. Ve skutečnosti jsme mnohem moudřejší než náš intelekt. Existuje pro to mnoho důkazů.“

Carl R. Rogers

Mluvíme-li o nadaných dětech, tedy o dětech, jejichž IQ je vyšší než 125/130, je vhodné si připomenout, co je to IQ a co je to inteligence. Je mnoho pohledů na lidskou inteligenci a mnoho definic. Inteligence je definována například jako „obecná schopnost lidí používat rozum: přemýšlet, řešit problémy, učit se, přizpůsobovat se novým životním podmínkám“ (prof. Tomáš Urbánek, ředitel Psychologického ústavu AV ČR).[8] William Stern, americký psycholog, který zavedl termín IQ, definoval inteligenci jako všeobecnou schopnost individua vědomě orientovat vlastní myšlení na nové požadavky, tedy jako duševní schopnost adaptovat se novým podmínkám a požadavkům. Americký psycholog Wechsler, autor dnes nejrozšířenějších testů inteligence, ji definoval jako schopnost jednat účelně, myslet racionálně a účinně se přizpůsobit prostředí.[9] Huteau a Lautrey[10] definují inteligenci jako porozumění, adaptaci a flexibilitu mysli/ducha.

K určení inteligence slouží testy inteligence. Rodiče i pedagogové mohou u dítěte vypozorovat různé indicie, které by mohly vést k určení, že se jedná o nadané dítě – jako je bystrost, komplikovanost myšlení, předčasný vývoj, zvídavost aj., ale pouze identifikace sestávající ze standardizovaného testu IQ a zahrnující psychologickou diagnostiku (testy osobnosti, testy kreativity, případně neuropsychologické vyšetření), a to v individuální formě u klinického nebo poradenského psychologa (v pedagogicko-psychologické poradně), stanoví, že je jedná o nadané dítě.

Psychometrické testy, jako je například WISC, jsou tím nejlepším nástrojem, který zatím je k dispozici, nezachycují ale celou skutečnost. Určují sice vzdálenost dítěte od normy, ale nemají potřebnou přesnost pro vystižení celého fungování mozku nadaných dětí. Proto jsou přínosné jen ve spojení s dalšími metodami identifikace a klinickými poznatky. V USA například existuje ještě standardizovaný dotazník SRBCS (Scale for Rating the Behavioural Characteristics of Superior Students),[11] který slouží k určení jednotlivých nadání ve 14 různých oblastech. Rozličné testy na internetu nebo například test pro vstup do Mensy ČR nejsou komplexními testy a určují inteligenci orientačně. Test pro vstup do Mensy ČR sestává z neverbálního testu měřícího převážně analytické a logické schopnosti. Vychází z předpokladu, že když jedinec dosáhne určitého výsledku v jedné oblasti inteligence, podobný výsledek bude mít i v ostatních oblastech (faktor g). Tento předpoklad je všeobecně přijímaný, nicméně ho částečně zpochybňuje fakt, že zatímco se u lidstva ve druhé polovině 20. století zlepšily výsledky v neverbálních/výkonnostních subtestech Wechslerových testů (je tedy větší pravděpodobnost, že se více lidem podaří dostat do Mensy), výsledky ve verbálních subtestech se nezlepšily v podstatě vůbec. U lidstva se tedy zlepšují schopnosti abstraktního (neverbálního) uvažování a schopnosti vizuálně-prostorové a naopak se posouvají jen minimálně nebo stagnují schopnosti verbální, slovní zásoba, vědomosti a porozumění.[12] To na druhou stranu neznamená, že předchozí generace byly méně inteligentní, spíše vynikaly praktickou inteligencí a dnešní generace – mimo jiné pod vlivem technologií – vyniká v inteligenci abstraktní a vizuálně-prostorové.

Absolvovat testy individuálně u psychologa specialisty je výhodné ještě z toho důvodu, že při sestavování celkového skóre je možné vzít v potaz, zda jedinec netrpí poruchou pozornosti nebo nemá problémy s pamětí, případně další obtíže, a tím co nejobjektivněji zhodnotit jeho skutečnou inteligenci, což testy vyplňované bez přímého kontaktu s psychologem odhalit nedokážou a jedinec tak může ztratit na výsledném skóre. Korelace mezi IQ a faktorem g tedy byla prokázána,[13] roli v rychlosti zpracování ale kromě inteligence samotné hrají ještě pozornost,[14] krátkodobá paměť[15] a psychický stav jedince, které je potřeba ve výsledném skóre zohlednit, stejně jako fakt, že někteří jedinci mají inteligenci nesourodou.

Uznávanými a dnes velmi rozšířenými jsou komplexní Wechslerovy testy inteligence (WPPSI, WISC, pro dospělé WAIS). Wechsler upustil od pojmu mentální věk a zavedl standardní IQ (průměrné je 100, se směrodatnou odchylkou 15), které určuje IQ jedince ne už ve vztahu k mentálnímu věku, ale v porovnání s výsledky lidí stejného věku.

Zajímavá je Sternbergova triarchická teorie inteligence,[16] která říká, že inteligence má tři složky: inteligenci analytickou (IQ), inteligenci praktickou a inteligenci kreativní (Sternberg používá slovo „tacit“, což doslovně znamená tichý, mlčenlivý, nevyslovený, je to tedy inteligence, která se projeví v určitém kontextu a může nás až překvapit, je tedy implicitní, skrytá). Inteligence kreativní se uplatňuje především při originálním řešení nových typů problémů a inteligence praktická jako schopnost řešit komplexní problémy reálného života. Definovat nadání pouze na základě IQ mu připadá velmi redukující.

Pro definici mimořádného nadání ale sama vysoká inteligence nestačí, nejde jen o IQ samotné, ale zahrnuje také rysy osobnosti výjimečné z kvalitativního hlediska, jako je například nadání kreativní.[17] Ve stejném duchu přistupuje k mimořádnému nadání i Renzulli,[18] když tvrdí, že se skládá z mimořádných intelektuálních schopností (IQ), z kreativity (schopnosti přicházet na originální způsoby řešení) a vysoké osobní angažovanosti (zájem, nadšení, vytrvalost aj.).

V současné době je hodně citována Gardnerova teorie mnohačetné inteligence, která pracuje s osmi, někdy devíti „druhy“ inteligence (Gardner svoji teorii postupně upravoval). Gardner chtěl především zpochybnit, že by IQ testy měřily komplexně lidskou inteligenci, a argumentoval tím, že testy „nemyslí“ na vynikající houslisty ani špičkové atlety s výjimečnými výsledky. Gardner byl ale poměrně dost kritizován psychology, kteří jednotlivé „druhy“ inteligence, které definoval, považují spíše za schopnosti nebo dovednosti, nikoli za druhy inteligence. Gardner[19] definoval tyto „druhy“ inteligence: jazykovou (verbální), logicko-matematickou, vizuálně-prostorovou, hudební, pohybovou, přírodní, interpersonální (sociální) a intrapersonální (emoční, introspektivní) a existenciální/spirituální, kterou sám označil za „osm a půltý druh inteligence“. Gardnerova teorie byla zpochybněna i objevy v oblasti neurověd: Geake[20] tvrdí, že neexistuje něco jako mnoho druhů inteligence, ale spíše mnohočetné uplatnění jediné mnohafazetové inteligence. Tento názor tedy neuznává druhy inteligence, ale existenci tzv. fazet inteligence. Což je pro běžného člověka ale spíš hraní si se slovíčky: zda jsou to dovednosti, nebo „druhy“ inteligence, není z praktického hlediska až tak důležité, podstatné je, aby jedinec zjistil, jaké jsou jeho vlohy a potenciál, a dokázal s tím účelně pracovat tak, aby v životě dosáhl spokojenosti a úspěchu (ať už jej chápe jakkoli).

Testy IQ měří tedy jen některé aspekty lidské inteligence, především inteligenci verbální, logicko-matematickou a vizuálně-prostorovou. Gardnerův přínos spočívá v jisté „rehabilitaci“ i jiných dovedností a talentů, které nejsou běžně spojovány s IQ. Pokusil se rozšířit zorné pole společnosti tím, že tvrdil, že inteligence není jen IQ, ale že i umělci, hudebníci, herci, sportovci, filozofové a myslitelé mohou být lidé (velmi) inteligentní. Přestože byl kritizován, měl velký přínos pro oblast vzdělávání (minimálně v zahraničí), kde díky jeho teorii došlo k většímu důrazu na rozvoj dovedností, které nejsou s IQ běžně spojovány. Také další přístupy v oblasti neurověd poukazují na to, že testy IQ jsou příliš restriktivní a že neberou v potaz nadání, která nejsou s IQ spojována. Teorie jsou různé. Ať je to tak, či onak, jedno je jasné: IQ testy opravdu neměří inteligenci kreativní, intuitivní, praktickou, sociální a emoční. Tedy přesně ty aspekty inteligence, jež se ukazují jako velmi důležité, ne-li přímo klíčové pro úspěch v době, která přichází.

Bylo by proto nedostatečné rozvíjet děti jen v oblastech běžně spojovaných s IQ, což se u nás bohužel zatím ve velké míře děje. Bylo by dobré si uvědomit, za jakým účelem a v jaké době první testy inteligence vznikly, neboť to je definuje a zároveň ukazuje, že v dnešní době je nutné podporovat i ostatní složky osobnosti s IQ přímo nesouvisejícími. IQ testy vznikly před více než sto lety a účelem bylo pomoci dětem se špatným školním prospěchem: odlišit pomocí testů ty děti, které tak jako tak budou mít špatný prospěch, protože prostě nebyly obdařeny inteligencí nutnou pro dobré školní výsledky, od těch, které s větší podporou jsou schopny dosáhnout zlepšení prospěchu, protože jejich vrozená inteligence jim to umožní. IQ testy nebyly tedy koncipovány za účelem měření vysoké inteligence,[21] a nejsou proto příliš vypovídající, pokud jde o inteligenci nadaných jedinců.

IQ testy jsou dobrým ukazatelem schopností jedince v dané oblasti, kterou testuje, nelze je ale vztahovat – jak se bohužel děje – k ostatním schopnostem jedince, nebo dokonce k hodnotě člověka, s čímž se občas také setkáme. A ještě jedna malá poznámka k tomuto dílčímu tématu: samotní nadaní, se kterými jsem mluvila, IQ nepřeceňují, někdy pro ně ani není zajímavé, je to „jen číslo“, říkají, „nevyřeší moje problémy ani to, jak se cítím, jaké mám vztahy, jak chci naplnit svůj život“.

S trochou nadsázky a ještě z trochu jiného úhlu pohledu se dá říct, že testy inteligence měří „jen“ schopnosti našeho intelektu. Zde se zákonitě nabízí otázka, zda vůbec můžeme připustit, že inteligence je jen intelektovou kapacitou (vyjádřenou při testech). Schopnosti našeho intelektu jsou výborným, opravdu výborným, nikoli však jediným projevem naší inteligence. To bychom se ochudili o mnoho aspektů, které život nabízí.

Další zajímavou otázkou je, zda je inteligence vrozená. Inteligence je zčásti vrozená a zčásti je výsledkem interakcí mezi jedincem a okolím. Ramus[22] například uvádí, že všeobecná inteligence je „vlastnost vynořující se, která je výsledkem kaskády vlivů prostředí a genetiky, které mají vliv na výkon při různých testech; IQ není tedy záležitostí čistě biologickou“. Právě proto mají rodina a škola tak obrovskou zodpovědnost za vývoj dítěte: mnoho záleží na podnětech, kterých se dítěti dostává, a na jejich mnohostrannosti, aby byl plně rozvíjen potenciál dítěte. Už mnoho let je mým přesvědčením, že výchova a vzdělávání by měly mít za úkol všestranně, svobodně a empaticky rozvíjet osobnost a potenciál dětí, a dbát tedy na to, aby se každé dítě rozvíjelo systematicky, plnohodnotně a svým tempem ve všech oblastech, které Gardner uvádí (a označuje je jako druhy inteligence) – bez porovnávání se s ostatními, nýbrž se sebou samým.

Co je to nadání?

„Génia tvoří jedno procento inspirace a 99 procent námahy.“

Thomas Alva Edison

O nadání mluvíme, jak už bylo zmíněno, když u jedince dochází k průniku nadprůměrné schopnosti, tvořivosti a zaujetí/angažovanosti. Nadané dítě se o určitou oblast zajímá, baví ho, věnuje se jí, projevuje v ní jistou originalitu a tvořivost a jde mu. Zároveň – jedná-li se opravdu o nadání – v činnosti, která s ním souvisí, pociťuje aspoň občas určitou lehkost nebo uvolnění, jako by mu šla „sama od sebe“, a proto se k této činnosti vrací a znovu a znovu se snaží o momenty oné lehkosti. Činnosti, které běžně děláme a které nám jdou dobře nebo i výborně, děláme s určitým úsilím nebo usilovnou snahou, máme-li však pro danou činnost nadání, je v danou chvíli v činnosti méně úsilí, méně kontroly (minimálně poté, co jsme trénovali, pracovali na zlepšení našich výsledků).

Příkladem mohou být do činnosti ponoření hudebníci při koncertě nebo výtvarníci pohroužení do svého díla. V danou chvíli jde zcela jistě o um, ale také o soustředění, zaujetí a uvolnění – mizí nadměrná kontrola a nadaní mají dojem, jako by se „tvořilo samo“. To jim pak skýtá i pocit naplnění – když používají a naplňují svůj potenciál.

Jistě, ne vždy se to povede a takových momentů může být i docela málo, přesto je pro nadané silnou motivací se o ně stále znovu a znovu pokoušet. To se však nevylučuje s tím, že dítě výsledek své práce může negativně hodnotit, například proto, že přesně neodpovídá jeho představě z důvodu vysokých nároků a kritičnosti vůči sobě.

Nadání může být různé: od nadání na matematiku přes nadání umělecké až po nadání například v oblasti komunikace. Jsou také jedinci, jejichž nadání je zaměřeno na oblast podpory a pomoci – umějí naslouchat druhým, sdílet a soucítit s jejich problémy (jsou to například psychoterapeuti, sociální pracovníci, lékaři či učitelé). Ani tento typ nadání nelze opomíjet.

Uplatňují-li nadaní svůj potenciál, přináší jim to radost nebo uspokojení. Nevyužívají-li svůj potenciál, aniž by si nutně uvědomovali, že to s tím souvisí, mohou pociťovat nedostatek spokojenosti, radosti, někdy i frustraci nebo depresi. Nadání je nutné rozvíjet. S laskavostí. Je-li na nadané vyvíjen tlak na objevení nebo rozvoj jejich potenciálu a tento tlak je stresující (například ambiciózní rodiče v dnešní době v některých případech na své děti až příliš hystericky tlačí), pak mohou být paradoxně brzděni.

Často se mě hlavně nadaní dospělí ptají, jak mají svůj potenciál objevit (všimněte si, že někdy může být potenciál latentní až do dospělého věku), neboť dětství strávili v době, kdy nadání a potenciál nebyly tak aktuálními tématy jako dnes. Domnívám se, že u mimořádně nadaných jejich potenciál do určité míry souvisí se sebepoznáním. Jejich potenciál tedy nelze „vydolovat“ nebo „vykořistit“ v komerčním slova smyslu, jak si někteří lidé představují, ale je třeba jej propojit se sebepoznáním. Lze jej tedy postupně objevovat spolu s objevováním sebe sama. V následujícím úryvku je výborně shrnut jeden z pohledů na nadané:

„Hráči nastoupili na trávník a tehdy mě to chytlo. Nejdřív jsem tomu nerozuměla, byl to stejný obrázek jako jindy, ale já to vnímala jinak, takové to mravenčení, napjaté očekávání a takové to ‚zadržování dechu‘. (…) Já jsem nemohla ani dýchat. ‚Co se to děje?‘ ptala jsem se, dívala se na obrazovku a nedokázala pochopit, co to vidím a co to ve mně mravenčí.

Pochopila jsem to, když novozélandští hráči začali svoje haka. Byl tam mezi nimi jeden mladičký, hodně velký hráč maorského původu. Právě na něj mi padl zrak nejdřív. Určitě to bylo v první řadě kvůli jeho výšce, ale hned potom kvůli tomu, jak se pohyboval. Byl to zvláštní typ pohybu, hodně plynulý, ale pořád ohromně koncentrovaný, myslím jako koncentrovaný do sebe. Většina lidí se pohybuje podle toho, co je kolem nich. (…) Mamka právě jde směrem ke dveřím, odchází na nákupy a vlastně už je venku, její pohyb ji předběhl. Neumím to úplně dobře vyjádřit, ale když se odněkud přemisťujeme, tak jsme tím pohybem někam jistým způsobem rozloženi: jsme tu a zároveň tu nejsme, protože už jsme na cestě někam jinam, jestli teda chápete, co chci říct. K tomu, aby se člověk přestal rozkládat, musí se přestat hýbat. Buďto se hýbeš a nejsi celistvý, nebo držíš pohromadě, ale nemůžeš se pohnout. Ale hned jak jsem toho hráče viděla přicházet na hřiště, tak jsem měla dojem, že u něho je to něco jiného. Ano, měla jsem dojem, že se hýbe, ale byl na místě. Šílený, co?! Když začala haka, tak jsem se dívala hlavně na něj. Bylo jasné, že není stejný jako ostatní. (…) Všichni jím byli hypnotizováni, ale nikdo doopravdy nechápal proč. Ale přitom to haka jasně ukázala: on se hýbal, dělal stejná gesta jako ostatní (…), ale zatímco gesta všech ostatních mířila k soupeřům a celému stadionu, který je sledoval, tak pohyby tohohle hráče se soustředily na něj samého a to mu dodávalo neuvěřitelnou sílu. (…) To, co dodává vojákům sílu, není to, jakou sílu použijí na zastrašení toho druhého v podobě různých signálů a gest. Podstatné je, jak moc jsou schopni soustředit se sami na sebe a zůstat ponořeni v sobě.“[23]

Jak naznačuje citát slavného vynálezce Edisona, za nadprůměrnými výsledky je také mnoho námahy, trpělivosti, soustředění, mnoho času stráveného rozvojem jednotlivých dovedností, pokora, disciplína a vytrvalost. Bez těchto vlastností bezesporu není úspěch pravděpodobný. Nebude-li nadaný člověk nic dělat v oblasti svého potenciálu, jen intuice mu jistě stačit nebude. Tento přístup je všeobecně známý, bylo ale potřeba zmínit lehkost a samočinnost ve spojení s nadáním, neboť to už moc známé není a mnoho nadaných lidí pod tíhou drilu a námahy zapomíná na svou inspiraci a skutečnou tvořivost. Pak se ale vytrácí nadání a zůstává jen dovednost. Vytrácí se vhled, radost a naplnění, případně genialita, a zůstává samotný tlak na výkon, což může nadaného někdy dovést až na pokraj deprese.

Časté stereotypy o nadaných dětech a vysokém potenciálu

„Nejmenší duchové mají největší předsudky.“

Victor Hugo

Slabinou lidského myšlení je to, že zjednodušuje a příliš hodnotí, což vede ke zkreslování reality a zplošťování vidění světa. Platí to tak téměř o všem, tedy i o nadaných dětech. Podívejme se nyní na ty nejčastější stereotypy, s nimiž jsem se setkala u konkrétních případů nadaných dětí a které mohou mít nedobrý dopad nebo být zdrojem pocitu nepochopení dítěte i celé jeho rodiny. Některé ve společnosti rozšířené stereotypy si dokonce mohou i protiřečit.

1. Všechny nadané děti automaticky uspějí a budou šťastné, protože mají nadprůměrnou inteligenci.

Rovnítko mezi vysokou inteligencí a úspěchem a štěstím není automatické.[24] Mnoho nadaných dětí je skutečně spokojených a ve škole má výborný prospěch a spoustu kamarádů. Existují však i takové nadané děti, které mají špatné, nebo dokonce i velmi špatné studijní výsledky, velmi málo přátel, cítí se smutně, zažívají depresi a pocity nedostatku životního smyslu nebo i šikanu ze strany učitelů či spolužáků. Dnes máme k dispozici mnoho metod a přístupů, které nadané dítě dokážou podpořit na jeho cestě ke spokojenosti a úspěchu, jen někdy to prostě nejde samo od sebe a není to automatické.

2. Nadané dítě je nadané proto, že všechno umí a všechno mu jde.

Existují nadané děti, jež jsou víceméně harmonicky rozvinuty ve všech klíčových oblastech, a nedá se říct, že by v něčem nějak výrazně zaostávaly. Jsou samostatné, cílevědomé, chytré a šikovné. Na druhé straně je ale mnoho nadaných dětí, jejichž vývoj je nerovnoměrný – v některých oblastech jsou mimořádně a předčasně rozvinuté, v jiných naopak zatím zaostávají nebo v nich vysloveně nevynikají. Nadané dítě neznamená dokonalé dítě. Takový úsudek by mohl klást příliš vysoký tlak na dítě, který by ho mohl psychicky narušit. Není ani možné s despektem poukazovat na oblasti, v nichž dítě nevyniká, a dávat mu najevo, že jako nadané by mělo být výborné ve všem. Takový postoj by mohl hraničit až s šikanou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nadané dítě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.