Keri Arthur v nakladatelství

FANTOM Print

Volání úplňku

Polibek hříchu

Smyslné zlo

Nebezpečné hry

V náruči temnoty

Nejtemnější polibek

Copyright © 2008 by Keri Arthur

Cover © Larry Rostant

Translation © Petra Kubašková

ISBN 978-80-7398-941-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-942-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Obsah

1. Kapitola

2. Kapitola

3. Kapitola

4. Kapitola

5. Kapitola

6. Kapitola

7. Kapitola

8. Kapitola

9. Kapitola

10. Kapitola

11. Kapitola

12. Kapitola

13. Kapitola

1. Kapitola

Zábavu jsem si představovala jinak, než nechat se shazovat ze stromu.

Jistě, tohle absolvuje nespočet písklat na světě, jenže ta to musí zažít pouze jednou a je to pro ně jednoduché: letět, nebo zemřít při marném pokusu o let.

Já jsem však nebyla pískle a umírání jsem neměla v genech. Alespoň ne snadné. Byla jsem dhampýr – potomek nově proměněného upíra, jehož umírající semeno nějak dalo vzniknout životu v těle vlkodlačice, která ho po znásilnění zabila – a mé kosti byly neobyčejně silné.

Shození ze stromu mě nemohlo zabít, jak tomu bylo u nespočtu písklat. Ach bože, ale stejně to bolelo.

Chci říct, že vlkodlaci nebyli stvořeni k létání, a moje svaly, zvyklé buďto na roli vlka, nebo ženy, měly problém s mechanikou ptačího pohybu.

Ne že bych nějak zvlášť toužila stát se ptákem. A zvláště ne tím typem, kterým jsem se nyní mohla stát. Vážně: racek? Něco jako mořská verze krysy? Proč ne něco vznešenějšího a obávanějšího – jako třeba jestřáb nebo orel? Něco s užitečnými zbraněmi, jako jsou spáry a zahnutý zobák uzpůsobený k trhání?

Ale ne. Osud ze mě chtěl mít racka. Byla jsem si jistá, že se mi osud někde tam nahoře vysmívá.

Samozřejmě že jsem se pravděpodobně mohla stát něčím jiným. Lék v mém systému, který způsobil původní změnu v racka, by mi patrně umožnil vzít na sebe i jiné formy, ale nehodlala jsem to riskovat. Ostatní kříženci, kterým byla podána ARC1-23, se proměnili v tolik různých forem, že ztratili schopnost stát se opět člověkem, a tomuto problému jsem nebyla ochotna čelit. Zvláště ne, když už jsem poznala onen okamžik zmatení těsně poté, co jsem na sebe poprvé vzala podobu racka – ten moment, kdy se zdálo, že magie, jež mi umožňovala změnit podobu, váhá, jako by se nemohla upamatovat na mou lidskou formu.

To mě vyděsilo.

Takže jakkoli mi vadilo, že má ze mě být racek, chtěla jsem u toho zůstat, trénovat to, až bude racčí podoba stejně přirozená a zasetá do mé psychiky jako vlčice a žena.

Potom si možná budu pohrávat s dalšími možnostmi.

Možná.

„Riley, nemůžeš zůstat dole navěky,“ zamručel shora hluboký hlas. „Učit se létat je otázkou vytrvalosti. A výšky.“

Zamumlala jsem si pod vousy něco nelichotivého a převalila se na záda. Na svaly v ramenou, páteři a pažích zaútočil tucet různých bolestí, až jsem zatoužila ponořit se pořádně hluboko do příjemně horké koupele. Ačkoli ani koupel toho moc nenadělá s modřinami, které se mi začínaly hromadit.

A ne že by mi koupel bezprostředně hrozila, pokud to bude mít v rukou starý Henry.

Seděl v rozdvojené větvi gumovníku hned nade mnou a jeho jasně rudé tričko ostře kontrastovalo s vesele žlutými kvítky rozesetými po stromě. Jeho stříbrné vlasy zářily v přerušovaném slunečním světle jako led a jeho oříškově hnědá kůže byla sešlá a opotřebovaná jako kůra samotného stromu.

Nepatřil k Direktoriu, spíš to byl Jackův kamarád. Také se uměl měnit v jestřába a jeho rodina měla evidentně hodně staré vazby na tu Jackovu. Pokoušela jsem se nenásilně vyptávat ve snaze nasbírat o šéfovi nějaké informace, jenže Henry, jak se zdálo, nechtěl pouštět drby.

„Riley,“ varoval mě znova.

„Henry,“ řekla jsem v imitaci jeho nevrlého tónu. „Jestli hodláš v tomhle pokračovat, tak mi na těle nezůstane jediné místo bez modřiny.“

„Jack říká, že se musíš učit co nejrychleji.“

„Jacka nikdo milionkrát neshazoval ze stromu.“

Zasmál se – byl to sytý, veselý zvuk, při němž mi i přes mou rozmrzelost cukalo v koutcích.

„Dnes je to teprve po dvacáté. Jacka stálo asi třicet pokusů denně – nebo tak nějak –, než si to osvojil.“

Jack byl sice nyní upír – díky krvavému obřadu, který absolvoval před více než osmi sty lety – ale narodil se jako jestřáboměnec a měl výhodu, že pocházel z rodiny kožoměnců. Jestli to jemu trvalo takhle dlouho, tak pánbůh nade mnou.

Zvedla jsem obočí a vytáhla se do sedu. „Ty jsi Jacka učil?“

„Já nejsem tak starý, moje malá vlčice. Ne, jen je to v našem hnízdě něco jako legenda. Málokterý jestřáb se totiž učí takhle pomalu.“ Znovu se zasmál. „Někteří říkají, že proto je plešatý. Přišel o většinu vlasů, protože až příliš často přistával na hlavě.“

Zakřenila jsem se. „No, aspoň vím, že se to netýká jen racků, a to mě těší.“

„Strávila jsi většinu života jako vlk. Je přirozené, že ti létání připadá obtížné.“ Zatřepal provazem přivázaným k větvi kousek od jeho nohou. „Pojď.“

„Prý ‚pojď‘. Kdyby to bylo tak jednoduché, je ze mě přirozený talent.“ Zvedla jsem se a skousla zaúpění, když do mého trupu a nohou vystřelil tucet nových bolestí. Zatraceně, do večera budu modročerná. Ne že by na tom vlastně záleželo. Stejně jsem už neměla za kým se vracet domů.

Bolest ve mně vyvstala jako starý duch. Rychle jsem zahnala všechny myšlenky na Kellena zpátky do krabičky označené nápisem „nemyslet na to“, pak jsem chňapla provaz a začala šplhat. Od našeho rozchodu uplynuly dva měsíce. Už bych se z toho měla vzpamatovat. Měla bych se vzpamatovat z něj.

Jenže tomu tak nebylo a já jsem si nebyla jistá, zda tomu někdy tak bude. Milovala jsem ho a on prostě odešel. A ne z důvodu, který bych očekávala nejvíc – kvůli tomu, že jsem byla neplodná a kříženec. Ne, odešel proto, že jsem byla strážkyně a nechtěla jsem se té práce vzdát. A nic na tom nezměnil ani fakt, že jsem kvůli droze a zmatku, který mi způsobila v těle, ani nemohla.

Odešel. Stal se jen dalším mužem, který nedokázal přijmout, co jsem. Dalším mužem, kterému se povedlo rozmlátit mi srdce na kousky.

Se zatracenou láskou a vztahy už jsem si toho užila vrchovatě. Dokonce tolik, že jsem se od našeho rozchodu stáhla do sebe. Samozřejmě, byla jsem vlkodlak, takže se měsíční horečka vždy postarala o to, aby sex zůstal součástí mého života. Ale ten jeden týden mi, pokud jde o muže, úplně stačil. Zdálo se, že láska a já nikdy nenajdeme zlatou střední cestu, a jakkoli jsem pořád toužila po ideálu šťastné rodinky, prostě jsem se už nechtěla vypořádávat s muži a jejich vrtochy a rozmary.

Pokud šlo o to udělat si dobře, byly pro mě daleko spolehlivějšími společníky čokoláda, káva a zmrzlina. Alespoň ony mě nikdy nezklamou.

Jenom jsem musela poděkovat rychlému vlčímu metabolismu, že jsem za posledních pár měsíců nepřibrala. Kdybych byla člověk, nakynula bych do velikosti domu.

Došplhala jsem k Henryho větvi, opatrně jsem se mu vyhnula, posadila se a nechala nohy volně bimbat. Prsty jsem pevně svírala větev a vyhýbala jsem se pohledu dolů. Od mého posledního pádu z útesu – ze stejného, na kterém jsem získala svou racčí formu – mi začal trochu plavat žaludek pokaždé, když se mi naskytl sebemenší pohled z výšky. Ačkoli předpokládám, že opakované skákání z tohoto stromu a přistávání na zemi tváří napřed – když si nezlomím žádnou kost – mi asi těžko poslouží jako lék na úzkost.

Zhluboka jsem se nadechla a tiše vydechla. „Takže mi všechno vysvětli ještě jednou.“

„Pták nelétá tak, že by jednoduše jen plácal křídly,“ řekl trpělivě. „Roztáhni paže a pokus se s nimi hodně rychle pohybovat.“

Udělala jsem to a připadala jsem si jako cvok. Naštěstí jsme byli na Henryho pozemku v Dandenongských kopcích, skryti před očima zvědavých kolemjdoucích.

„A teď se snaž těmi pažemi při pohybu točit. Když kroutíš pažemi, vzniká větší proud vzduchu, je to tak?“

Kývla jsem, ačkoli, abych byla upřímná, rozdíl byl zanedbatelný. Ale co, možná jsem si už dole natloukla tolikrát, že moje kůže už nebude nic registrovat.

„Takhle to funguje u ptáků. Při pohybu křídlem dolů musí být přední okraj níž než zadní. A není to jen pohyb dolů, je to zároveň dolů a dozadu, což ho nadnáší a žene vpřed.“

„Jo, jo, úplně jsem to pochopila.“ Jasně že ne.

Maličko mě plácl přes ucho. „Nebuď hubatá, mladá dámo. Tohle zvládneš. Jenom musíš přemýšlet.“

„Všechny buňky schopné přemýšlení mám buď zhmožděné, nebo umlácené,“ zamumlala jsem a trochu se na větvi posunula, aby mě nemohl praštit silněji.

Kdokoli by si mohl myslet, že jsem zase nějaká puberťačka zpátky ve škole. Tenkrát jsem taky často schytala jednu za ucho za to, že jsem si pouštěla pusu na špacír.

„Mysli,“ řekl. „Dolů, dozadu, pak nahoru. Ne nahoru a dolů. Teď se proměň.“

Vydechla jsem, změnila pozici a přivolala magii dřímající v mé duši – magii, která byla pozměněna, aby mi poskytla podobu racka stejně jako vlka. Prohnala se mnou energie, změnila mé tělo, mou formu, mrknutím oka mě proměnila z člověka v racka.

„Do toho,“ řekl Henry.

Roztáhla jsem křídla, zavřela oči a skočila. Cítila jsem, jak padám, cítila jsem, jak se mě zmocňuje ten starý známý záchvěv paniky a hrozí, že mě zahltí. Že ztuhnu.

A tak jsem se místo toho snažila soustředit na pohyb křídel. Dolů, dozadu, nahoru, dolů dozadu, nahoru.

A jako zázrakem jsem už nepadala. Pootevřela jsem jedno oko a uviděla, jak pode mnou sviští země, takže jsem otevřela i druhé oko. Letěla jsem.

„To je ono,“ řekl Henry. „Zvládlas to! Šikovná holka.“

„Johoo!“ Ten zvuk vyšel jako ochraptělé zakvákání spíš než jako skutečné slovo, ale najednou mi to bylo jedno. Letěla jsem. A byl to úžasný, mocný pocit.

Bohužel netrval dost dlouho. Možná jsem se nechala natolik unést pocitem, že letím, že jsem vlastně zapomněla letět, protože země se náhle přibližovala rychlostí blesku a já už se zase řítila do trávy, větviček a hlíny.

Vzala jsem na sebe lidskou podobu a vyplivla hlínu, které jsem měla plnou pusu. „Do hajzlu.“

Henry se zasmál. Měl štěstí, že jsem nebyla nahoře u něj, protože bych ho z té větve prostě shodila.

„To není sranda, Henry.“

„Ne, je to hysterie. Většina ptáčat se za takovou dobu naučí alespoň přistávat s trochou důstojnosti. Obávám se, že ty a Jack jste dvě jehly v kupce sena.“

Převrátila jsem se na záda a civěla na modré nebe, které se zdálo absolutně nedosažitelné. „Jestli po tomhle všem skončím plešatá jako on, tak mě to nepotěší.“

„Letěla jsi, Riley,“ řekl a podle hlasu se pořád ještě bavil. „Sice ne dlouho, ale letěla. Brzy ovládneš celou techniku letu.“

„I s mou koordinací? Nebo spíš i bez ní?“

„I tak.“

Zahekala jsem a doufala, že má pravdu. Když jsem se podívala na hodinky, viděla jsem, že jsou skoro tři. Celé tohle padací cvičení mi zabralo téměř šest hodin, a já už toho měla jak buchet.

Samozřejmě že padání při létání byl ten nejmenší z mých problémů. Jack nebyl nadšený, že mi tak dlouho trvalo, než jsem mu řekla o své změně, a poslední dobou využil každé příležitosti, kdy mě mohl zpérovat. Podle něj nebylo zlomené srdce důvodem pro dělání hloupostí. Začínala jsem si myslet, že nikdy nebyl zamilovaný. Nebo že se mu to naposledy stalo před tak dávnou dobou, že už na tu bolest zapomněl.

„Myslím, že to pro dnešek zabalím, Henry. Mám už trochu pomlácené kosti.“

„Dobře, tak můžeš jít nahoru a dát si sprchu. Myslím, že se taky půjdu proletět, potřebuju si protáhnout křídla.“

„Uvidíme se zítra?“

„Uvidíme, děvče, uvidíme.“

Změnil podobu a sestoupil z větve, prosvištěl nad mou hlavou a vznesl se k modré obloze. Sledovala jsem jeho hnědozlatou siluetu, dokud nezmizela, a neubránila jsem se malému trnu závisti. Chtěla jsem taky takhle létat, opravdu ano, jenže jsem začínala pochybovat, že k tomu kdy dojde.

S povzdechem jsem donutila zbité tělo postavit se na nohy a dojít ke stromu pro oblečení. Magie, která nám dovolovala změnit podobu, občas neprospěla oblečení, které jsme měli na sobě, a tak jsem se na tyto lekce raději zbavovala svrchní vrstvy a nechávala si jen kalhotky ze silné bavlny a tričko. Samozřejmě to znamenalo víc škrábanců a modřin, než kdybych měla džíny a odolnější vršek. Jenže jako většina dlaků a kožoměnců jsem se hojila neobyčejně rychle. Džíny a trička se tak snadno spravit ani nahradit nedaly. Ne s mým bratrem, který neustále dělal průvan v rodinném rozpočtu.

Sebrala jsem hromádku oblečení a zamířila zpátky do Henryho stromového domu. Ne že by to byl vysloveně stromový dům – jen starý dřevěný domek postavený na pilotách, takže se obytná část nacházela v baldachýnu okolních stromů. Světlo, pronikající okny, bylo bledé, zlatě zelené, a vzduch byl vždy prosycen vůní eukalyptu a ptačím zpěvem. Navzdory svému strachu z výšek jsem to zbožňovala. Pro ptačího kožoměnce to musel být ráj.

Vydusala jsem po schodech a vydala se do koupelny, abych si dala rychlou horkou sprchu, než se obléknu. Učesat vlasy mi trvalo trochu déle než obvykle. Za poslední měsíce neskutečně rychle dorostly a teď mi splývaly v hustých rezavých pramenech po lopatky. Jediný problém byl, že měly tendenci hrozně se cuchat, zvláště při padání ze stromů na zem plnou listí.

Jakmile byly zase hladké, sčesala jsem je do culíku, aby tak i zůstaly, pak jsem vzala peněženku a klíčky od auta a zamířila ven. Ale sotva jsem došla k autu, zazvonil mi telefon.

Absolutně jsem nepochybovala o tom, že je to Jack. A nenapověděla mi to moje sílící jasnovidecká schopnost.

Napověděla mi to zkušenost.

Jack vždycky jako na potvoru volal, když se mi to hodilo nejmíň nebo když se mi nechtělo pracovat.

Prohrabala jsem se nepořádkem v kabelce až k videofonu. „Dal jsi mi týden, abych se naučila létat,“ řekla jsem místo pozdravu. „Tohle byly jen tři dny.“

„Jo, no, vysvětluj si to zloduchům.“ Jackův hlas nesl známky únavy, které odpovídaly i tmavé pytle pod očima. „Ti bastardi se poslední dobou můžou přetrhnout, aby nám znepříjemnili život. Stejně jako některé strážkyně, které znám.“

Za to, že jsem mu neřekla o té věci s ptačí proměnou, jsem se už omluvila stokrát a jestli si myslel, že to udělám znova, tak měl smůlu. Spadla jsem na zem tolikrát, že to ze mě vytlouklo jakékoli výčitky. A navíc jsem ho sice měla ráda jako šéfa i jako upíra, ale on uměl být taky pořádná osina v zadku, když nám dělal kázání. „Takže co pro mě máš tentokrát?“

„Mrtvého byznysmena v Collins Street. Na pařížském konci.“

Pozvedla jsem obočí. Takzvaný pařížský konec Collins Street byl plný krásných starých budov a megabohatých firem a byznysmenů. Museli být bohatí, když si mohli dovolit na takovém místě zaplatit nájem. Zcela určitě to nebyl typ místa, do kterého bych čekala, že mě povolá. Ačkoli myslím, že když volá sama smrt, opravdu se neohlíží na bohatství ani místo.

„A jde o úmrtí na ulici, nebo někde uvnitř?“

„Uvnitř. Našla ho sekretářka v jeho kanceláři. Žádné stopy po vloupání, žádné obvyklé známky hnusáren.“

Zamračila jsem se. „Tak proč volali nás? Zní to spíš jako případ pro normální policii než pro nás.“

„Je to naše, protože obětí je Gerard James.“

Což byl zjevně někdo, koho bych měla znát, jenže já ho neznala. „A?“

„A Gerard James byl hlavou Ligy pro práva nelidí – politické strany, která postavila na kandidátku do příštích státních a federálních voleb několik nelidí.“

„A jeho smrt je politický horký brambor, který na nás policie přehodila?“

„Přesně tak.“

Což znamenalo, že se bude shora tlačit na to, aby se tento případ co nejrychleji vyřešil. Skvělé. „Chápu správně, že on sám není člověk?“

„Ne. Je to – byl – jestřáboměnec.“

„Má příbuzné v Melbourne?“

„Postarší rodiče, kteří žijí v Coburgu. Gerard patří k těm, kdo se vypracovali sami, a říká se, že si na něm před několika měsíci někdo zchladil žáhu.“

„No, mezi lidmi je jistě mnoho takových, kteří by se neštítili ničeho, jen aby zabránili nelidem dostat se do vlády.“

„Ta fáma byla přezkoumána a prokázala se jako nepodložená.“

Tak proč je teď mrtvý v kanceláři? „Už jsi zavolal likvidační tým?“

„Cole a jeho lidi už jsou tam. Kade se s tebou za půl hodiny setká před budovou Martin and Pleasance.“

Koukla jsem na hodinky. Bylo skoro půl čtvrté, což znamenalo, že provoz na silnicích už pořádně zhoustl. „Tak rychle se tam nedostanu.“

„Když nebudeš překračovat rychlost, tak ne.“

To mě pobavilo. Moje řidičská historie byla poněkud pestřejší – poslední auto, které jsem vlastnila, jsem narvala do stromu a do dnešního dne si na tu událost nepamatuju. I když vzhledem k tomu, že jsem se bezprostředně nato ocitla v množícím centru jednoho šílence, jsem měla vážné podezření, že konkrétně tuto nehodu jsem nezavinila. Od té doby jsem však nabourala několik aut Direktoria, ačkoli jsem je ke svému překvapení dostala na Jackův rozkaz. Bože, vždyť mi o tom teprve minulý týden dělal kázání a říkal, že jakékoli další nehody by mohly zruinovat jeho rozpočet.

„Jestli mi přikazuješ, abych překračovala rychlost v autě Direktoria, tak to musí být fakt urgentní.“

„Hlavně to auto nepomuchlej víc, než jak se ti to už povedlo.“ Zarazil se, než dodal: „Nebo sebe.“

„Jéžiši, díky, že máš starost, šéfe.“

„Riley, sklapni už a jeď tam,“ řekl a zavěsil.

Sklapla jsem a jela tam.

Dostat se do města mi trvalo dobrých čtyřicet minut, potom dalších deset, než jsem se probojovala hustým provozem až na pařížský konec Collins Street. Sice jsem měla svolení jet superrychle, jenže zrovna tohle auto Direktoria nebylo vybaveno ani majáky, ani houkačkou. Což byla zatracená škoda – hrozně ráda bych se proháněla ulicemi města, aby přede mnou uskakovali chodci a uhýbala auta. I když… s mou řidičskou minulostí by to asi nebyl moc dobrý nápad.

Kade už čekal před budovou, zadkem v džínách se opíral o kufr auta, svalnaté paže měl zkřížené a dlouhé nohy natažené před sebou.

Už jen při pohledu na něj jako by do mě střelila radost. Sice jsem se zrovna teď odmítala k někomu citově poutat, ale pořád jsem byla vlčice a stále jsem dokázala ocenit pohledného chlapa. A právě to a ještě mnohem víc byl Kade. Měnil se v koně, čemuž odpovídala i barva jeho kůže – rudohnědá, sytá, doplněná o smolně černé vlasy a hříšné, sametově hnědé oči. A byl stavěný jako plnokrevník, se širokými rameny, útlými boky a těma přenádherně dlouhýma nohama. Nohama, kterýma ženskou udrží na správném místě, zatímco zajíždí hlouběji a tvrději dovnitř.

Vydechla jsem, až se mi nadzvedly vlasy nad čelem, a pokusila jsem se ignorovat vzrušené dovádění hormonů. I kdybych se ocitla zpátky na sexuálním kolotoči, Kade byl stejně zakázané ovoce. Jack se v den, kdy Kade dokončil výcvik, zcela jasně vyjádřil, že si nepřeje postelové avantýry mezi kolegy.

Což však Kadeovi nezabránilo trochu flirtovat, ale ani on, ani já jsme to netlačili nikam dál. Jack už se na mě tak dost zlobil.

Vytáhla jsem klíčky ze zapalování a vystoupila. Významně se podíval na hodinky a řekl: „To byla nejdelší půlhodina, jakou pamatuju.“

„Jack očekával zázraky. Nepřicházelo v úvahu, abych to stihla do města za půl hodiny – leda že bych uměla lítat, a věř mi, to se zatím neděje. Tedy ne z Dandenongsu.“ Zamkla jsem dálkovým ovládáním auto a šla k němu.

Sjel pohledem moje tělo a mně po kůži přeběhlo teplé pohlazení touhy. V mnoha ohledech byla příšerná škoda, že jsem si nemohla s Kadem užít, protože on by byl tím mužem, se kterým by to bylo dokonale bezpečné. Pokud šlo o nás dva, nechtěl nic náročnějšího než sex. Bylo mu jedno, že jsem kříženec, že nemůžu mít děti, že jsem strážkyně i to, že moje DNA by se mohla změnit k horšímu místo k lepšímu. Nežádal po mně, abych se stranila jiných mužů, abych byla s ním a jenom s ním. Jediné, co chtěl, bylo dobře se pobavit, když se naskytla možnost.

A já jsem si opravdu přála, abych to mohla opětovat – až na to, že to nestálo za peklo, které by mi Jack udělal ze života, kdyby na to přišel. Opravdu naštvaného jsem ho viděla jen párkrát a netoužila jsem po tom víc, než nakolik to bylo nutné. Naštvaného Jacka nechtěl člověk ani vidět, natož být mu nablízku.

„Víš, jaká nuda byla tady čekat?“ řekl vřelým a sytým, tak velice sexy hlasem. „Ani tu nejsou žádné přírodní krásy, které by se daly obdivovat.“

Rty mi zacukaly v úsměvu. „Po kterých by se dalo mlsně pokukovat, chtěl jsi říct.“

V koutcích sametově hnědých očí mu naskočily vrásky. „Mlsně koukat, obdivovat. Je to totéž.“

„To je fuk. Ale odmítám věřit, že v ulici plné kanceláří – a tudíž i s haldami sekretářek a zaměstnankyň – by se nenašla jediná pěkná holka, která by prošla kolem.“

„No, možná jedna nebo dvě. Nakonec mám v kapse pár telefonních čísel, která se musejí prozkoušet.“ Zvedl ruku a zlehka mi odhrnul z tváře pramínek vlasů. Jeho prsty mě hřály na kůži a já jsem se roztouženě zachvěla. Odolala jsem však nutkání vyjít vstříc jeho pohlazení a místo toho jsem couvla.

Zaškubalo mu v ústech. „Ten Jack je fakt vopruz,“ řekl ztěžka.

„Jo, a jestli si to spolu rozdáme, bude ještě větší vopruz, věř mi.“ Ustoupila jsem stranou, mávla na něj, ať jde se mnou, a dodala: „Takže co ti Jack řekl o tomhle případu?“

„Zřejmě totéž co tobě. Máme tu mrtvého kožoměnce, jehož politické ambice z něj udělaly příliš ožehavý případ, než aby se jím zabývala normální policie.“ Podíval se na mě, zatímco otvíral skleněné dveře do budovy a popoháněl mě dovnitř. „Vsadím se, že si do kanceláře přivedl nějakou kočku a dostal infarkt, když jí ukazoval svoje kancelářský trenky.“

Povytáhla jsem obočí. „Jak byl starý?“

„Čtyřicet pět.“

Tak to by ho nikdo starým nenazval, zvláště ne, když to byl kožoměnec. „Měl tedy v minulosti problémy se srdcem?“

„Ne, ale zato měl pověst playboye. A i playboye v nejlepší formě může položit, když to přežene, a náš chlapec se rozhodně ve formě neudržoval.“

Vylovila jsem z kabelky odznak a ukázala jej policistovi, který tu měl službu, když jsme mířili k výtahům. Naše kroky se rozléhaly na mramorové podlaze a zvuk jako by ještě umocňovaly vysoké stropy. Když tudy procházel všechen kancelářský personál, muselo to být peklo pro uši.

„Ale kdyby to byl jen infarkt, nevolali by přece nás.“

Kade si tiše odfrkl a zmáčkl knoflík výtahu. „Jo, volali. Kdykoli umře politik za nevyjasněných okolností, následuje vyšetřování. Jenže v tomhle případě si chtějí být dvojnásob jistí, že v tom nebyla nějaká levárna. Byl to přece první politik z řad nelidí a tak dál.“

„A celou dobu by se nepochybně radovali, že je velice hezky postaráno o politickou hrozbu, kterou představoval.“

„Nepochybně. Gerard James nebyl z těch, kdo se obklopují přáteli, a opravdu pochybuju, že jich měl mnoho, ať už v politické sféře nebo mimo ni. Ne že by na tom záleželo – ne těm, kdo se vůbec zajímali o jeho stranu a její program.“

Zatvářila jsem se překvapeně. „Podporuješ Ligu za práva nelidí?“

„Jasně že jo.“ Dveře výtahu se otevřely. Přitiskl paži ke dveřím a popohnal mě dovnitř. „Líbilo se mi, čeho se snažili dosáhnout.“

„A to bylo co?“

„Dostat nás, nelidi, do státních a parlamentních úřadů, abychom měli nějaké slovo v záležitostech, v nichž za nás rozhoduje někdo jiný.“

„Jo, tak tohle se lidem nebude líbit nikdy.“ Zmáčkla jsem knoflík do pátého patra, což bylo až úplně nahoru, a pak jsem se podívala na Kadea. „Takže když neměl moc přátel, proč byl tak oblíbený na veřejnosti?“

„Protože to bylo o image, a v tom byl dobrý. V zákulisí to sice byl odporný slizoun, ale na politické scéně – a ve společenských kruzích – byl samá kultivovaná uhlazenost a přátelský přístup.“

„Takže když to byl slizoun a playboy, proč se toho lidští politikové nechytli?“

„Ale jo, snažili se, jenže Gerard měl za sebou dost dobrou propagační mašinerii. Byli schopni překroutit urážlivé komentáře v jeho prospěch.“

Podívala jsem se na střídající se čísla pater a viděla, že jsme sotva dojeli do trojky. Tohle snad musel být nejpomalejší výtah na světě. „Jak?“

Kade pokrčil rameny. „V případě dam tím, že se soustředili na fakt, že mnohé z žen, s nimiž chodil, byly lidské, a odsoudili slovní útoky jako rasistické.“

„Chytré.“

„Ale stejně to byl parchant. Ale stejně jsem ho volil. Chci, aby moje děti žily ve spravedlivějším světě, a myslel jsem, že by tomu cíli mohl napomoct.“

Inu, žádný zákon netvrdí, že se vám politik musí líbit, když ho chcete volit. Kdyby ano, v parlamentu by nikdo nebyl. Ale copak by mohl jeden osamělý politik způsobit nějakou markantnější změnu? Nějak jsem o tom pochybovala.

Vzhlédla jsem k displeji s čísly, viděla, že jsme skoro na místě, a zeptala se: „Jak se vlastně má Sable?“

Sable byla jeho vůdčí klisna, ta, kterou se mu povedlo udržet ze stáda, které dal dohromady předtím, než ho zajali a šoupli do množící laboratoře jistého šílence. Takhle jsem ho totiž poznala – šoupli mě totiž do té samé. Utekli jsme společně a já jsem až potom zjistila, že to nebyl jen nevinný kolemjdoucí zavlečený do intrik, nýbrž že se podílí na vojenském vyšetřování krádeží zbraní a nějak se ocitl ve šlechtící laboratoři.

Stejně jako Kade byla i Sable koňská kožoměnkyně – překrásná dlouhonohá černá klisna, jejíž každý pohyb byl důkazem stylu a rafinovanosti. Setkala jsem se s ní pouze jednou, ale viděla jsem ji často v televizi. Ta žena byla fenomén, její show trhala rekordy ve sledovanosti a pět z osmi jejích knih o bylinkách a léčitelství se stále drželo mezi bestsellery.

Samozřejmě to nebyla jediná klisna, kterou měl. Věděla jsem nejméně o sedmi dalších a pořád si vyhlížel nové, aby je přidal ke svému stádu. Zdálo se, že čím více jich bylo, tím šťastnější byl hřebec. Nechápala jsem, proč se proboha nám vlkodlakům dává nálepka sexem posedlých fanatiků, zatímco koňským kožoměncům ne. Ne že bychom se vymlouvali. Sex byl něco, co si vlci velice užívali, ať už měsíc byl nebo nebyl v úplňku.

Tedy když zrovna neměli zlomené srdce.

„Sable je hodně těhotná, hodně tlustá a stěžuje si, že ji nutím opustit její zelený dům v Tooraku�, aby žila se mnou.“ Jeho náhlý široký úsměv byl úsměvem pyšného chlapa. „A včera i další klisna potvrdila, že je těhotná.“

„Takže teď už jich je celkem pět? Sakra, s tvými malými plavci rozhodně nic v nepořádku není.“

„U nás není znakem síly a životaschopnosti stáda jen jeho velikost, ale i počet hříbat. Vážně mám v úmyslu pořídit si největší stádo v Melbourne.“

„Vejtaho.“ Starý výtah poskočil a zastavil se a já se pro jistotu chytila zábradlí. „Na uživení takového počtu hladových krků ti nevystačí plat od Direktoria.“

„Nemusí. Stádo pracuje jako kompletní podpůrný systém. Každý přispívá a podporujeme se navzájem.“

„Co se stane, když umřeš?“

Pokrčil rameny. „Postará se o ně moje osobní pojištění. A pojišťovací politika Direktoria je poměrně štědrá.“

Tohle šlo mimo mě, protože jsem se celému tomuhle uvažování o „úmrtí při výkonu povolání“ vyhýbala. Což bylo asi hloupé vzhledem k tomu, že životní styl strážců nešel příliš dohromady s dlouhověkostí – leda by člověk byl upír a celkově nezničitelný. Jenže ani tak jsem si nemyslela, že kdyby se mi něco stalo, řešil by Rhoan peníze. Ani já, kdyby tomu bylo naopak.

Dveře výtahu se konečně otevřely a Kade mě pobídl, ať vystoupím. Foyer bylo prázdné, ale zprava jsem slyšela hlasy a jeden z nich mi byl povědomý. Vydala jsem se tím směrem.

Když jsme vstoupili do kanceláře, Cole se ohlédl. Byl to vysoký šedovlasý vlčí kožoměnec s ostře řezanou tváří a stejně ostrým vystupováním – alespoň vůči mně. Ačkoli jsem musela uznat, že jsem si to asi zasloužila. S oblibou jsem ho dráždila víc, než bylo zdrávo. Samozřejmě nepomáhalo, že pořád říkal, že nemá zájem, když jsem s jistotou věděla, že má. Přestože vlčí kožoměnci sami sebe rádi považovali za lepší než nás vlkodlaky, ani oni nedokázali skrýt vůni vzrušení.

„Výborně,“ řekl sice vážným hlasem, ale světle modré oči mu pobaveně jiskřily. „Dorazila kráska a její zvíře.“

„Zeptala bych se, kdo z nás je za zvíře, ale obávám se, že by se mi odpověď nelíbila.“ Zastavila jsem se hned ve dveřích a prohlédla jsem si místnost. Byl tu obrovský psací stůl, několik pohovek a lesklý kávovar, který vypadal, že má přes tucet různých voleb. Gerard James byl muž, který se vskutku nespokojil s obyčejnými věcmi. „Kde je tělo?“

Cole ukázal palcem k dalším dveřím. „V hlavní kanceláři. Jeho osobní asistentka ho ve čtrnáct čtyřicet pět našla nataženého přes psací stůl.“

„To je na začátek pracovní doby trochu pozdě, ne?“

Pokrčil rameny. „Zjevně to byl výjimečný případ.“

Výjimečný možná proto, že věděl, že si do kanceláře někoho přivede? Možná někoho, s kým nechtěl být viděn? Ačkoli jestli to tak opravdu bylo, kancelář byla poslední místo, kam by člověka napadlo, že si někoho přivede. Novináři určitě sledovali jeho příchody i odchody ve dne v noci.

„Je mrtvý dlouho?“

„To je trochu těžké určit. U těch, kdo byli před smrtí aktivní, se může rigor mortis dostavit rychleji.“

„A byl? Chci říct – aktivní?“

„Velmi,“ řekl suchým hlasem. „Hrubým odhadem bych řekl, že smrt nastala kolem šesté hodiny ráno.“

„Kde je jeho asistentka teď?“

„Dole ve třetím patře, v kavárně. Je s ní policistka. Napadlo mě, že to je to nejmenší, co ti líní bastardi můžou udělat potom, co nám tohle hodili na hrb.“

„Jako že si nemyslíte, že je na tom něco podezřelého?“ zeptal se Kade.

„Na první pohled ne,“ pokrčil Cole rameny. „Ale v téhle branži si nikdy nemůžete být jistí, dokud se neprovede kompletní přezkoumání. A já už se v minulosti zmýlil.“

„Ne,“ řekla jsem a nasadila svůj nejlepší šokovaný obličej. „Řekněte mi, že to není pravda.“

Úsměv, který mu zacukal v koutcích, proměnil jeho tvář a povýšil ji z průměru do kategorie „můj bože“. „Co kdybyste hýbla tím svým kostnatým zadkem a pro změnu dělala nějakou tu práci?“

„Kostnatým zadkem?“ S tázavým výrazem jsem pohlédla na Kadea. „Myslíš, že mám kostnatý zadek?“

„Drahoušku, já si myslím, že je k nakousnutí, ale ty mě nenecháš si kousnout.“

„Ne, Jack tě nenechá. To on je kazišuk, ne já.“ Ohlédla jsem se na Colea právě včas, abych zachytila, jak zakoulel očima, a zakřenila jsem se. „A co vy děláte tady, když je tělo tam?“

„Sbírám tělesné tekutiny. Zdá se, že náš chlapec měl minulou noc něco jako sexuální maraton.“

Mé teorie o ilegálních schůzkách se rozprskly. Doslova.

„A můžu to přebrat já, nebo jak?“ řekl Kade samolibým tónem. „Je tu někde jeho sexuální partnerka? Možná s ní budeme muset mluvit. Případně s ním.“

„Řekl bych, že s ní. V hlavní kanceláři je cítit parfém, který je zcela určitě dámský, a nepatří sekretářce. Po nositelce však nikde není ani stopy. Už jsem si vyžádal doručení bezpečnostních záznamů.“ Sehnul se a začal dělat stěr ze stolu. „Ať už byla kdokoli, očividně měla přístup k bezpečnostním kódům. Když přišla sekretářka, bylo to tu celé zamčené.“

„Možná použila jeho klíče.“ I když… Proč by utíkala proto, že měl infarkt? Souložit v kanceláři nebylo protizákonné, i když od politika to možná byla šílenost.

Samozřejmě to mohlo být tak, že jeho partnerka byla manželkou někoho jiného. To by jistě vysvětlovalo, proč zmizela.

Cole se na mě podíval. „Klíče jsou pořád na stole.“

„Aha.“

„Jo, je to ujetý.“ Odmlčel se a s tím odrzlým leskem v očích dodal: „Hádám, že přesně proto sem Jack poslal vás dva.“

„Ještě s těmi urážkami pokračujte a poznáte, jak vám to místo činu zaneřádím.“

„To pravděpodobně uděláte tak jako tak.“ Když kývl k hlavní kanceláři, jeho pobavení vyprchalo. „Neotírejte se o dveře. Ještě musíme sejmout otisky prstů.“

„Oni to dělali i o dveře?“

„Zjevně ano.“

Pohlédla jsem na Kadea. „Víš jistě, že ten chlápek nebyl spíš dlak než kožoměnec?“

Zakřenil se a dloubl mě prsty do zad, aby mě popohnal. „Ne. Je to jen úplně tuctový politik s přemírou sexu.“

„Proč nikdo z nich nedokáže udržet zavřený poklopec?“

„Mají moc a mají k tomu přístup.“

„Ale nekoresponduje to s vytvářením mediálního obrazu a snahou vyhrát volby.“

Prošla jsem druhými dveřmi a překročila jsem velkou skvrnu od kafe a odložený kelímek hned za dveřmi, než jsem se zastavila. Dva muži z Coleova týmu – ptačí a kočičí kožoměnec, jejichž jména jsem neznala a kteří vypadali, že nemají nejmenší zájem se představit – tu byli oba: jeden zkoumal kancelářskou židli, druhý pečlivě fotografoval.

Gerard James tu ležel rozplácnutý na stole a úplně nahý, paže doširoka roztažené, a jeho zářivě bílý zadek byl vystavený do okna, celému světu na odiv. Nebo alespoň lidem v kancelářích naproti. Vsadila jsem se, že do zítřejšího rána se ponižující fotky dostanou na titulní stránky.

Ve vzduchu se vznášel pach sexu a chtíče a pod ním byl lehce cítit jasmín a pomeranč. Dámská vůně, jak naznačil Cole. Bylo tu však i něco jiného. Cosi, z čeho mi cukalo v nose a moje psychické smysly brněly.

Ne smrt, ale něco velmi podobného.

Zamračila jsem se a podívala se na tělo. Čekala jsem, že se energie mrtvého otře o mé smysly. Že jeho duše povstane a promluví.

Neudělala to.

Naopak v celé místnosti vládl pocit prázdnoty, jako by sem někdo přišel a vysál všechnu vřelost. Odstranil jakékoli pozůstatky života.

Otřásla jsem se a třela si paže. Jasnovidectví umělo být někdy trnem v zadku – zvláště když mi nedávalo víc než malé strašidelné pocity, že je něco špatně.

Kade se zastavil za mnou a já jsem v zádech ucítila žár jeho těla. „Z téhle místnosti mám divný pocit.“

Vzhlédla jsem k němu. Kade byl vnímavý vůči emocím spíš než vůči duším nebo smrti, takže jestli on v téhle místnosti něco cítil, muselo to být velice silné. A taky to nejspíš bylo něco hodně odlišného od toho, co jsem vnímala já. Byl také telekinetik, což se prokázalo jako nesmírně užitečné, když měl bojovat s upíry, kteří byli od přírody silnější než on. „V jakém smyslu?“

Zamračil se a pohledem přejel místnost, než se jím vrátil zpět k tělesným ostatkům. „Je tu silný dojem extáze a chtíče.“

„No, to by odpovídalo, jestli to dělali na stolech, na stěnách, na dveřích a na všem možném dalším nábytku, na kterém to šlo.“

Sametový pohled měl napůl skrytý pod přimhouřenými víčky a svůdná ústa našpulená. Ne že by poslouchal nebo něco slyšel, jen se soustředil na své pocity. „Tohle je něco víc. Je to, jako by byl z něčeho v rauši a nedokázal se dostat zpátky do normálu.“

Pohlédla jsem na Gerarda. „Drogy?“ určitě by to nebylo poprvé, kdy by byl politik přistižen při užívání nelegálních látek. A možná by se tím vysvětloval hloupý risk, do kterého se pustil tím, že přišel do své kanceláře a nechal žaluzie otevřené.

„Necítím extázi z drog, ale cítím tohle.“ Zamračil se. „V tom jeho opojení je něco zapletené, něco, co jsem nikdy předtím necítil.“

„Co tím myslíš?“

Chvíli zaváhal, potom se pohledem vrátil k mému. „V téhle místnosti bylo něco velmi starého, velmi mocného a extrémně smrtícího.“

2. Kapitola

Překvapeně jsem zvedla obočí. „No, očividně to není něco mrtvého, protože jinak bych to cítila.“

Moje jasnovidectví bylo naladěno na duše a mrtvé věci – patrně proto jsem byla citlivá na přítomnost upírů i v dobách, kdy tato moje schopnost ještě nebyla násilím vyhnána na povrch pomocí drogy ARC1-23.

Přistoupila jsem blíže ke Gerardovu tělu a zachytila nyní silnější závan parfému té ženy. Jasmínová a pomerančová vůně byla nyní ostřejší, ale byly do ní přimíchané lilie a růže. Zamračila jsem se. „Ten parfém znám.“

„Myslel jsem, že parfémy nepoužíváš,“ odvětil Kade téměř automaticky. Obešel mě a vytahoval přitom z krabičky položené na okraji stolu gumové rukavice.

„Nepoužívám, ale onehdá jsem šla kolem Chanelu a nějaká dáma testovala něco, co vonělo takhle.“

Samozřejmě jsem si tehdy nedala tu práci, abych zjistila, o co šlo. Tolik parfémů v tak stísněném prostoru mi tehdy málem zdecimovalo čich. A až kolem toho obchodu půjdu příště, budu se držet v bezpečné vzdálenosti na opačné straně ulice. Taky jsem si vzala rukavice a navlékla je. Kade už se skláněl nad tělem a zkoumal Gerardův krk.

„Co jsi viděl?“

„Škrábance.“

Obešla jsem stůl, abych se podívala. Gerardův zářivý zadek se zvětšil. Zdravá životospráva a cvičení na seznamu jeho priorit určitě nebyly. Přesto však někteří z nejmocnějších lidí v historii také nebyli nejpřitažlivější, pokud šlo o fyzické atributy. Za života se o jejich přitažlivost postarala moc. Ovšem po smrti na nich ta moc už nebyla vidět.

„Jaký druh škrábanců?“

„Myslím, že kočičích.“ Ukázal na tři šrámy vryté hluboko do Gerardova krku. „Ta rána se zdá být čerstvá.“

Vůně krve, přestože slabá, byla z takovéto blízkosti dost patrná. Přesto jsem se naklonila ještě blíž a zlehka jsem na jeden ze škrábanců přitlačila. Rána se pod mým dotykem trochu rozestoupila a ukázalo se, jak hluboko do masa se drápy zařízly. „Rány se nezahojily, takže před smrtí se neproměnil.“ Vzhlédla jsem ke Kadeovi. „Myslíš, že je možné, že jeho partnerka byla kočičí kožoměnkyně?“

„No, pochybuju, že chová kočku. Ptačí kožoměnci a domácí kočky mají vůči sobě tak trochu averzi.“

Znovu jsem se podívala na ránu. „Ty rány jsou určitě od kočičích drápů, ne od lidských nehtů, takže proč by byla v kočičí podobě, když se sem přišli ošukat do bezvědomí?“

Když se mi Kade podíval do očí, v těch jeho pobaveně zajiskřilo. „Možná si chtěl jen užít s nějakou micinkou, než se pustí do práce.“

„Pokud jde o dvojsmysly,“ řekla jsem ztěžka, „tak to stojí za prd. Bylo by zajímavé podívat se na bezpečnostní záznamy, jestli tam někde nebude vidět, jak vchází nebo odchází v té či oné formě.“

„Proč?“

„Jen pocit. Nenahlásila jeho smrt, nebyla tu, když ho osobní asistentka našla, a to místo bylo evidentně pečlivě uzamčené. Tohle všechno smrdí tajnůstkářstvím. Tak proč by se nechávala spatřit, jak vchází do budovy?“

„Samozřejmě za předpokladu, že vůbec máme tu čest se ženou.“

Ten parfém se určitě jevil jako dámský, ale vzhledem k tomu, že jsem tyhle věci ani nepoužívala, jsem se mohla těžko prohlašovat za experta. „Neříkalo se někdy o Gerardovi, že je gay?“

Kade zakroutil hlavou. „Ale politici umějí takovéhle informace bravurně skrývat, a pozice jeho těla by tomu nasvědčovala.“

Přejela jsem pohledem po jeho páteři až k zadku. „Ne jestli byla v době jeho úmrtí pod ním a pohla s ním jen natolik, aby se zpod něj dostala ven.“

Sundal si rukavice a hodil je do koše. „Nemyslím, že toho tady moc odhalíme. Chceš se jít podívat do jeho bytu, jestli nebude něco – nebo někdo – tam?“

„Udělej to ty. Já si půjdu promluvit s asistentkou.“

Kývl a vyšel z místnosti. Naposledy jsem se podívala na Gerarda a ještě chvíli jsem počkala, jestli se přece jen neukáže jeho duše, pak jsem pokrčila rameny a vešla do vnější místnosti.

Cole vzhlédl. „Tak brzo na odchodu?“

Usmála jsem se. „Jestli mě tu doopravdy chcete, tak zůstanu.“

„Obávám se, že nechci.“

„Lžete, vlku.“

Nepopíral to, což byla příjemná změna, ale jeho modré oči byly pořád chladné. Tenhle muž se nedal jen tak snadno zviklat přitažlivostí hormonů – ne že bych to chtěla někam násilím tlačit, zvláště ne v tuhle chvíli – ale zkoušet to na něj byla zábava. Nejsem si jistá, co bych vlastně dělala, kdyby jednou řekl ano. Kromě šoku, jaký by mi něco takového způsobilo, jsem musela vzít v úvahu ještě Jackův zákaz.

Mávla jsem rukou směrem k hlavní kanceláři. „Všiml jste si těch škrábanců, co měl na krku?“

„Všiml.“

„Neposlal byste mi kompletní analýzu a pitevní zprávu, až bude hotová?“

„Pošlu.“

„Díky. Teď si jdu popovídat s jeho asistentkou – jak se vůbec jmenuje?“

„Rosy Ennesová. Jakmile ji vyslechnete, můžete ji nechat jít.“

„Díky, udělám to.“

Zamířila jsem dolů, raději po schodech než výtahem, protože jsem nechtěla riskovat další drncavé zastavení, z něhož by mi poskočil žaludek.

Jakmile jsem otevřela dveře a zhluboka se nadechla, uhodila mě do nosu vůně kávy. Nebyl to zrovna čerstvý pach a měl trochu připálený ocas, ale když jste byli na kafi závislí jako já, vypili byste jakékoli.

Rozhlížela jsem se a hledala ty dvě ženy, a když jsem ve vzdáleném rohu zahlédla modrou barvu policejní uniformy, vyrazila jsem k pultíku a poručila si dvě kávy s mlékem a pár kousků čokoládového dortu. Jakmile jsem zaplatila, vzala jsem si cukr a šla k nim.

„Mohu vám pomoci?“ řekla policistka a její zelené oči byly stejně chladné jako její hlas.

„Riley Jensonová, Direktorium.“ Položila jsem kávy a dortíky na stolek, pak jsem vytáhla z kapsy odznak a ukázala jí ho.

Netvářila se nadšeně. Ne že by mě to překvapilo. Ačkoli byla policie celkově vzato ráda, že existujeme – zvláště když díky tomu byli osvobozeni od nejhorších excesů spáchaných nelidmi – přesto existovaly skupinky těch, kteří nás považovali za něco jako trochu lepší zabijáky s licencí. Což byla v mnoha ohledech vlastně pravda. Vypadalo to, že tahle žena by mohla být jedna z nich.

Buď, anebo na ni zkrátka moje okouzlující osobnost a nekonfliktní vystupování nezapůsobily.

„Nevěděla jsem, že Direktorium má teď strážce i na denní směně,“ řekla a prohlížela si odznak více, než bylo třeba.

Jako by kdokoli, kdo by to měl v hlavě v pořádku, měl zájem falšovat odznak strážkyně.

„Nová jednotka, sestavená před několika měsíci.“ Strčila jsem odznak zpátky do kapsy a odolala nutkání navrhnout, že by možná mohla začít trochu častěji číst vnitřní oběžníky. „Na chvíli to tady převezmu. Děkuji.“

Odfrkla, vstala a odešla. Posadila jsem se na její židli a moje nozdry se roztahovaly, jak jsem zkoumala Rosyinu vůni. Voněla levandulí a eukalyptem a také velice lidsky. Přistrčila jsem k ní kávu a kousek dortu. „Tu máte. Vypadáte, že by vám to přišlo vhod.“

Ignorovala dort a objala prsty polystyrenový kelímek. Její úsměv byl stejně nevýrazný jako její vrásčitý obličej. Mylně jsem předpokládala, že někdo jako Gerard James bude mít mladou a atraktivní osobní asistentku. Někoho, na koho bude dobré pokoukání a zároveň bude odvádět efektivní práci. Z toho mála, co mi řekl Kade, se mi zdál jako ten typ.

Jenže Rosy muselo být hodně přes padesát – a bez makeupu a s šedými vlasy sestříhanými do staromódního mikáda vypadala ještě o dost starší. Možná prospívalo jeho politické image mít starší asistentku, nebo možná byla ve své práci prostě zatraceně dobrá.

„Obávám se, že se vás budu muset zeptat na dnešní odpoledne a na to, jak jste našla Gerarda Jamese.“ Sundala jsem víčko ze svého kelímku s kávou a lehce ho odhodila do nedalekého koše. „Můžete si to rozmyslet. Nikam nespěcháme.“

Kývla, ale několik vteřin nic neříkala. Jen tam seděla s rukama kolem kelímku a klopila oči.

„Rosy?“ oslovila jsem ji opatrně.

Trochu nadskočila. „Ach, ano.“ Hlas se jí třásl, ale pokračovala. „Když jsem přišla do kanceláře, bylo chvíli po půl třetí.“

„Začínáte vždycky takhle pozdě?“

„Ne, ale on byl včera v noci na nadačním večírku, takže mi dal ráno volno. Měli jsme pracovat do večera, abychom to dohnali.“

„Takže když jste přišla, byla kancelář zamčená?“

„Ano.“ Upila kávy a dodala: „Mám svazek klíčů, protože jsem tady obvykle dřív než on. On má rád – měl rád – když už měl připravenou kávu, hned jak přišel.“

„V kolik hodin měl tedy přijít?“

„Až ve tři, ale obvykle je tu o patnáct minut dřív.“ Zarazila se a ve světle modrých očích se jí zaleskly neprolité slzy. „Šla jsem do jeho kanceláře, abych mu postavila kafe na stůl jako obvykle. A v tu chvíli jsem uviděla…“

Zmlkla a pořádně zhluboka se nadechla. Ruce se jí tak třásly, že jsem se bála, že se jí vylije káva z kelímku a ona si opaří prsty. Natáhla jsem se, jemně jsem jí vzala kelímek a položila ho zpátky na stůl. Nemohla jsem si však pomoci a musela se zamyslet, zda tak vážná reakce pramení ze šoku, nebo zda se jedná o něco hlubšího. Něco, co nebylo vyloženě sexuální, protože podle všeho, co jsem o Gerardovi Jamesovi slyšela, jsem pochybovala, že by Rosy byla jeho typ. To však neznamenalo, že pro něj Rosy nemohla mít slabost. Jistě by to nebylo poprvé, kdy by se asistentka zamilovala do svého šéfa. A koneckonců byl mezi nimi věkový rozdíl něco přes deset let. To není moc, když se to tak vezme.

„Všimla jste si něčeho neobvyklého, něčeho nápadného?“

Zakroutila hlavou. „Jen jeho, na tom psacím stole.“ Její ret se třásl a po bledé tváři stekla jedna osamocená slza. „Byl to takový šok, vidět ho takhle, víte?“

„Vím.“ Zaváhala jsem. „Všimla jste si někde jeho oblečení?“

Já totiž určitě ne, ale možná, že je Coleův tým už sebral do pytlů.

„Ne,“ řekla. „Ale asi visí v koupelně. Byl vždycky takhle pořádný.“

I při páření? Tomu se mi nechtělo uvěřit, ale co, byl to politik. Jejich sorta se tolik liší od nás ostatních. „Jaké akce se minulé noci účastnil?“

„Bylo to v Křišťálovém paláci v St. Kildě. Nějaká charitativní akce, kde ho požádali, aby pronesl řeč.“

„Víte, s kým měl rande?“

S opovržením odfrkla. Poprvé jsem v její tváři viděla něco jiného než žal. „S Alanou Burnsovou. Patřila k běhnám z Tooraku.“

Zacukalo mi v koutcích. Nebylo nutné se Rosy ptát, co si o „běhnách“ myslí, neboť její znechucený hlas mluvil za vše. „A to jsou?“

Mávla rukou a málem si převrhla kafe. Natáhla jsem se a opět jí ho odklidila z cesty. „Je to asi tucet svobodných nebo rozvedených dam z Tooraku, které se s radostí účastní všech nejlepších večírků. Samozřejmě jen s muži z těch nejlepších kruhů.“

„Takže jsou to luxusní prostitutky?“

Zamračila se. „Ne. Pokud vím, tak peníze z ruky do ruky neputují. Umíte si představit ten skandál, jaký by to panu Jamesovi způsobilo? Ne, jsou to jen dobře situované štětky s dobrými konexemi, jednoduché jak facka.“

Usmála jsem se, ale musela jsem se zamyslet, zdalipak se stejným způsobem vyjadřovala před šéfem. Měla jsem takové tušení, že ne. „A vyrážel si s Alanou často?“

„Docela ano, ačkoli si myslím, že ho začínala trochu unavovat.“

Napila jsem se kávy a zeptala se: „Proč?“

Zaváhala. „On celkově dával přednost volnosti.“

A jestli Alana začala mít požadavky a reakce nebyla podle jejích představ, možná by se tím vysvětlovala jeho vražda. Ne každá odkopnutá žena se utěšuje čokoládou. Některé se rozzuří – a jiné si vyrovnají účty. „Jak obvykle pouštěl milenky k vodě?“

„Následující den s květinami. Já je obvykle objednávám, proto jsem taky věděla, že už začínal být z Alany unavený. Požádal mě, abych zjistila ceny růží.“

No, aspoň se s nimi nerozcházel s narcisy. „Ale včera v noci spolu přesto šli ven?“

„Ano. Volala jsem jí toho dne odpoledne, aby tu schůzku potvrdila, jak to obvykle dělám. Byla hrozně naštvaná.“ Rosy odfrkla. „Většina těch žen si myslí, že jsou příliš nóbl, než aby se bavily s prosťáčky.“

A možná že běhny nebyly jediné, kdo měl s něčím problém. „Byla Alana první z běhen, s nimiž se váš šéf scházel?“

„Ne.“ Znovu objala prsty kelímek a přisunula si ho k sobě. „Pořád jsem mu říkala, že ho jednoho dne dostanou do potíží, ale jemu se líbily kontakty, které díky nim získával.“

„S kým dalším se tedy ještě scházel?“

„Bylo jich několik. S jednou byl asi rok, ale začala se na něj moc věšet a on to odpískal.“

Což nejspíš znamenalo, že od něj chtěla závazek. Chudák ženská. Zajímalo mě, jestli taky aspoň dostala růže, nebo jestli jí zkrátka ukázal dveře. „Jak se jmenovala?“

Zamračila se. „Cherry nevím jak dál. Bude to v záznamech – ačkoli věřím, že si změnila adresu, takže pár informací nebude sedět. Je to založené pod písmenem B.“

Tentokrát už jsem se usmívala naplno. Rose v sobě evidentně měla více ohně, než jak to zprvu vypadalo. „Jsou tam i Alaniny informace? Musím s ní mluvit.“

„Ano.“

„Ještě něco byste mi chtěla říct? Něco, co by mohlo být užitečné?“

Když jsem tu otázku kladla, zlehka jsem se telepaticky napojila na Rosyinu mysl. Její myšlenky byly zmatenou směsí smutku a žalu kvůli šéfovi, stejně jako obav, jestli ve svém věku ještě najde práci. Nenacházela jsem nic, co by se podobalo lžím nebo polopravdám, ani nic, co by skrývala. A tak jsem se zase nenápadně stáhla.

Dala si doušek kávy a zamračila se. „Jako třeba co?“

„No, třeba jestli v poslední době s něčím marodil? Nevyhrožoval mu někdo? Nepřihodilo se v posledním týdnu něco nezvyklého?“

„Ne. To platí pro to všechno.“

„Takže v tuto chvíli mi už s ničím více nemůžete pomoci.“ Mávla jsem na policistku, že se může vrátit, a dodala jsem: „Jestli chcete, řeknu té policistce, aby vás odvezla domů.“

Zmíněná policistka se vůbec netvářila nadšeně, že má zastávat roli šoférky, ale Rosy vypadala, že ji to těší. „To by bylo moc milé. Děkuji.“

Vzala jsem svou kávu a nesnězený zákusek, rozloučila se a vypadla odtamtud. Cestou zpátky nahoru po schodech jsem ukusovala dort a nechávala za sebou cestičku z drobečků.

Když jsem opět vešla do kanceláře, Cole vzhlédl. „Čekáte, že s vámi hned skočím do postele, a přesto v sobě nemáte kouska slušnosti, abyste mi přinesla kafe? Ty dnešní ženské. Tak sebestředné.“

Zakřenila jsem se. „Jo, milý zlatý, všechno je to jen o mých choutkách, ne o vašich.“

Modři jeho očí se na chviličku dotkl humor. „Co pro vás můžu udělat tentokrát?“

„Neviděl jste tu někde otočný vizitkář?“

Mávl rukou k psacímu stolu. „Druhý šuplík.“

Položila jsem kávu na stůl, natáhla si rukavice, otevřela šuplík a vytáhla vizitkář. Alanina adresa byla skutečně založena pod písmenem B jako běhny. I s ní bylo na seznamu celkem sedm žen. Gerard tedy rozhodně bral běhny hezky popořádku. Zapisovala jsem si všechna jejich jména a adresy, potom jsem si zase vzala kafe a kývla na rozloučenou Coleovi. Byla jsem skoro venku ze dveří, když jsem si vzpomněla, co mi Rosy říkala o oblečení, a zastavila jsem se.

„Cole, už jste našel Gerardovo oblečení?“

Odpověděl, aniž by zvedl oči. „Jo, je úhledně složené v koupelně.“

„Opravdu?“

Nepovedlo se mi potlačit překvapení v hlase a on s úsměvem vzhlédl. „Jo. Myslím, že náš chlapec byl tak trochu pořádkumilovný. V obou kancelářích je nezvykle uklizeno.“

„Až na to, že na tom, co dělali včera, nic pořádkumilovného nebylo.“

„No, to sice ne, ale ani politik by snad od sexu nečekal, že se při tom bude uklízet.“ Zastavil se, aby zvedl pramen vlasů a umístil ho do sáčku. „Okno v koupelně je ovšem rozbité, což je divné.“

To mě donutilo zvednout obočí. „Takže jestli byl náš pachatel kožoměnec, mohl utéct tamtudy?“

„Nebýt pádu z pěti pater na chodník, tak ano.“ Jeho hlas byl už trochu podrážděný. „Bude to v mé zprávě. Ovšem pokud se vůbec někdy dostanu k tomu, abych ji dokončil.“

Poznám narážku, když je až takhle okatá. A tak jsem se otočila a vydala se zpátky dolů.

V autě jsem zapnula palubní počítač a vyťukala do něj Alanino jméno. Hledala jsem, co bychom o ní mohli mít. Jako naschvál tam nebylo prakticky nic. Nejhorší, čeho se v životě dopustila, byla opožděně zaplacená pokuta za překročenou rychlost. Běhny sice byly ženy, které milovaly natvrdo a užívaly si života, zdálo se však, že minimálně zrovna tahle neporušovala zákon.

Důkladně jsem překontrolovala, že adresa, kterou jsme měli na seznamu, se shoduje s tou z vizitkáře, pak jsem nastartovala auto a jela pryč.

Kdybych řekla, že Toorak je zbohatlická čtvrť, bylo by to nejslabší slovo světa. Zdejší život si mohli dovolit jen lidi od milionářů nahoru – ačkoli v poslední době se někteří ze zámožnějších stěhovali do více trendy předměstí s plážemi, jako třeba Brighton.

Jediná příležitost, kdy jsem šla do Tooraku dobrovolně, bylo navštívit Diu – psioničku placenou Direktoriem, která se stala zároveň mou kamarádkou – nebo když jsem šla okukovat výlohy na Chapel Street. Koupit tady něco dražšího než kafe nepřipadalo v úvahu – zas tak dobře nás Direktorium neplatilo – a i to kafe vyšlo v téhle čtvrti dráž než normálně.

Pronikavé zatroubení klaksonu vrátilo mou pozornost zpátky na silnici a já jsem trhla volantem, abych se vyhnula přijíždějícímu autu. Ignorovala jsem řidičova vzrušená gesta a přepnula počítač na satelitní navigaci, aby mě dovedla k Alaně.

Ukázalo se, že nebydlela v jednom z těch bloků plných zeleně, jaké bývají na konci Tooraku, ale vzhledem k tomu, že se její byt nacházel poblíž řeky Yarra na konci Kooyong Road, musel i tak stát milion dolarů. Přinejmenším.

Vystoupila jsem z auta a vzhlédla k budově. Měla jen tři patra a moderní design, samý beton a okna. Podlaží nebyla postavena přímo jedno na druhém, nýbrž trochu do úhlů, aby každý měl výhled, což dodávalo stavbě vzhled špatně poskládané stavebnice.

Ten dům nebyl ani ošklivý, ani úžasný, prostě jen další barák, který za dalších dvacet let zbourají a nahradí něčím větším a noblesnějším. Zdálo se, že takhle to poslední dobou v Tooraku chodí. Dokonce i Dia dostala nabídku na svůj krásný starý dům – plán evidentně byl srovnat ho se zemí a postavit luxusně vyhlížející byty, z nichž by se každý střelil za miliony. Dia dosud odolávala pokušení – za což jsem jí byla vděčná, protože se mi její domov velice líbil. Návštěva u ní znamenala přívětivost a relax – zvláště v porovnání s mým bytem, který připomínal rozbombardovaný bunkr. Dobrá hospodyňka jsem zkrátka zrovna nebyla. Ani můj bratr – přestože on byl ještě pořád o moc pořádnější než já.

Zamkla jsem auto a zamířila dovnitř. Když jsem vybíhala po hlavních schodech, zazvonil mi telefon a já jsem se zastavila nahoře, abych ho vydolovala z kabelky.

Jakmile jsem to zvedla, řekl odměřený hlas: „Kolikrát jsem ti říkala, že Direktorium není tvoje osobní hlasová schránka?“

Zakřenila jsem se. Ten hlas byl nezaměnitelný – patřil Salliane, upírce, která zaujala moje místo jako zprostředkovatelka strážců a Jackova hlavní asistentka. „To je krása, slyšet zase tvůj sladký hlas.“

„Tak mě kousni, vlčice,“ odsekla. Jack očividně nebyl nikde poblíž, jinak by byla samý med a cvrlikání. Sal se děsně chtěla dostat Jackovi do trenýrek a hádám, že si spočítala, že peskovat jeho nejoblíbenější strážkyni, když to zrovna slyšel, jejím snahám nepomůže.

Samozřejmě jsem si byla tak nějak jistá, že jí nepomůže nic – nejen že tu byla jeho vlastní pravidla, ale Jack navíc odolával dost vážným pokusům o svedení a já jsem hodně pochybovala, že do nejbližší budoucnosti má v plánu podlehnout. Byla ale legrace sledovat ji, jak se snaží. A marně.

„Sal, drahoušku, nic na světě by mě nedonutilo tě kousnout. A co má být s těmi osobními vzkazy?“

„Mám tu jeden od Bena Wilsona. Říká, že je to urgentní, a ptá se, jestli bys mu mohla okamžitě zavolat.“

Zamračila jsem se. „Ben Wilson? Neznám nikoho toho jména.“

„On tvrdí něco jiného.“

Což mi stejně nepomohlo. Přešlápla jsem z jedné nohy na druhou a sledovala ženu v křiklavě červených lodičkách s ultravysokými podpatky, jak se potácí kolem. Zacukalo mi v nose. Táhl z ní rum a cigaretový kouř. „Nic jiného neříkal?“

„Ne, jen něco o tom, že si budeš pamatovat na Stína, ať už to k čertu je cokoli.“

To jméno mi docvaklo. Ben byl Stín, velký černý vlk, který provozoval Nonpareil, striptérský podnik, který dodával – striptéry i samce – na večírky lidí i nelidí. Potkala jsem ho krátce, když jsem před několika měsíci vyšetřovala jeden případ, ale přestože jsme si byli navzájem sympatičtí, já jsem byla tehdy s Kellenem a slíbila jsem, že mu zůstanu věrná.

Hlavně že mi to bylo fakt hodně platné.

Vydechla jsem, abych se zbavila ulpělých pozůstatků bolavého srdce, a řekla jsem: „Nechal telefonní číslo?“

„Nechal. Ale je to naposledy, co tady předávám osobní vzkazy.“

„Není to osobní. Je to pracovní.“ Což nebyla úplně lež, protože jsem skutečně netušila, co Ben chce, ale pochybovala jsem, že to bude osobní. Po tak dlouhé době.

Zavrčela: „Tomu nevěřím ani na okamžik, vlčice.“ Nadiktovala mi telefonní číslo. „Taky říkal, že ho můžeš kontaktovat přes kancelář, kdyby nebral mobil.“

„Ty jsi takové zlatíčko, Sal.“

„Víš dobře, kam si to zlatíčko můžeš strčit,“ řekla a zavěsila.

Tiše jsem se uchechtla. Jack mi několikrát říkal, že nemám být na Sal taková mrcha, jenže s tou ženskou byla prostě moc velká sranda, než abych toho nechala.

Vytočila jsem číslo, které mi dala. Několikrát to zazvonilo, než hluboký hlas řekl: „U telefonu Ben Wilson.“

„Bene, tady Riley Jensonová, dostala jsem tvůj vzkaz.“

„Děkuju, že jsi zavolala zpátky.“ V jeho sametovém hlase bylo víc než špetka úlevy. „Vím, že mě pořádně neznáš a tak dále, ale potřebuju pomoc a jsi jediná strážkyně, kterou znám.“

No, alespoň jsem se předtím nespletla. Bylo to pracovní. Nevěděla jsem, jestli se mi má ulevit, nebo mám být zklamaná, ale za to druhé jsem si hned chtěla dát facku.

„Jakou pomoc?“ řekla jsem možná ostřeji, než jsem měla v úmyslu.

Zaváhal. „Jednoho z našich striptérů včera zavraždili.“

„Tak zavolej policii.“

„To jsem udělal. Přistupují k tomu jako k případu s nízkou prioritou.“

„Proč?“

„Protože Denny byl známý mezi lidmi provozujícími BDSM a jeho smrt vypadá jako sexuální hrátky, které se vymkly z ruky.“

„A jestli na té scéně fakt působil, tak by mohli mít i pravdu.“

„Až na to, že Denny s BDSM jen koketoval. Na čem doopravdy ujížděl, byla asfyxiofilie.“

Zamračila jsem se. „A to je co?“

„Vzrušení při dušení. Až na to, že ho nenašli pověšeného za krk, ale za zápěstí, a na zádech a břiše neměl kůži.“

„Vzrušovalo ho, když se snažil sám sebe zabít?“ To se mi nezdálo jako moc velká zábava. Totéž platilo pro záda a břicho zmlácené tak, že se vám odloupe kůže.

„On si to dušení nikdy nepřivodil sám. Vždycky – vždycky – byl s partnerem.“

Tím si Ben nemohl být doopravdy jistý, leda by byl absolutně pokaždé u toho. A jakkoli jsou vlci v otázkách sexu otevření, většina z nás nevyžvaní každému na potkání všechna svá sexuální dobrodružství. „Našla policie v bytě nějaké stopy, které by ukazovaly na partnera?“

„Ne, ačkoli vzhledem ke stavu jeho těla tam nějaký být musel.“

„A co tedy chceš ode mě? Abych zkusila najít partnera?“

„Chci pravdu o tom, co se stalo. Najít partnera by pro začátek bylo dobré, jo.“

„Ale musím se do toho bytu nějak dostat.“ Očichat si tam pachy, přesvědčit se, jestli se tam nezdržela nějaká duše, která by si chtěla popovídat. I když všechny duše to nedělaly, jak dokazoval Gerardův případ.

„Mám klíč. Můžu tě pustit dovnitř.“

Povytáhla jsem obočí. „Máš klíče od bytu od všech svých zaměstnanců?“

„Ne, jen od těch, kteří se pouštějí do nebezpečnějších věcí.“

„Chceš říct, že jsou ještě i nebezpečnější sexuální praktiky než snaha se uškrtit?“

„Možná ne tak nebezpečné, ale určitě na hraně, to jo.“

Šla jsem k hlavnímu vchodu do bytové budovy a zazvonila na byt 1B. Zatímco jsem čekala, než se Alana ozve, zeptala jsem se: „Jak je to vlastně dlouho, co zemřel?“

„Včera. Dneska nepřišel do práce, tak jsem se u něj cestou domů stavil. A našel ho.“

Takže uběhlo dvacet čtyři hodin, ne-li víc. Nakrčila jsem nos. Šance, že se duše mrtvého zdrží na místě tak dlouho, byla malá. I kdyby tam duše setrvala, zůstávala jen velmi mizivá pravděpodobnost, že jí porozumím. Doposud se zdálo, že čím čerstvější byla vražda, tím silněji byla duše vidět nebo slyšet – a naopak.

„Předpokládám, že tě policie vyslechla.“ Znovu jsem zazvonila, pak jsem o krok couvla a podívala se nahoru. Nikdo neodpovídal a nezdálo se ani, že by v některém z bytů v prvním patře byl vidět nějaký pohyb nebo že by bylo odtamtud něco slyšet.

„Ano, vyslechla. Jestli chceš, můžeš si to sama ověřit, jestli myslíš, že v něčem lžu.“

Usmála jsem se. „To já si ověřím, ale ne proto, že bych myslela, že lžeš. Chci vědět, co všechno si myslí policie a koroner.“

„Neřekl bych, že koroneři pracují tak rychle.“

„Záleží na situaci.“ A v téhle by mohlo trvat dny, než bude hotová kompletní zpráva. V jedné věci měl pravdu – když se pátralo po příčině smrti, nacházela se úmrtí při BDSM a sebevraždách na žebříčku priorit až na posledním místě. Přesto museli mít nějaké prvotní dojmy, které budou v poznámkách k případu. „Kde jsi teď?“

„Doma.“

Naposledy jsem zazvonila na zvonek s reproduktorem. Pořád žádná odpověď. Alana byla buď někde venku, nebo v práci. „Můžeš se rychle dostat do bytu tvého kolegy?“

„Budu tam za patnáct minut.“ Řekl mi adresu a dodal: „Opravdu si toho vážím.“

„Dlužíš mi kafe. A doufám, že si uvědomuješ, že taky nemusím být schopná v téhle věci udělat nic.“

„Já vím.“

„Tak se tam uvidíme.“ Zavěsila jsem, strčila mobil zpátky do kabelky a zamířila k autu. Benův mrtvý kamarád bydlel v Prahanu, což nebylo zas tak daleko, i když pozdně odpolední provoz bude trochu pomalejší.

Byla jsem tam o pár minut dřív. Bena nebylo nikde vidět, a tak jsem se opřela o kufr auta a prohlížela si budovu. Byl to jeden z těch nudných cihlových baráků, postavených ve druhé polovině dvacátého století – základní rovná krabice s malým množstvím oken i představivosti. Někdo nedávno natřel fasádu na béžovo a podél předku a po stranách se táhl pečlivě udržovaný živý plot, ale zeleň už to moc nezachránila, budova pořád působila nemastně neslaně.

Na takovém místě bych bydlet nemohla, už jen proto, že byty se nezdály moc velké. Cítila bych se tam jako zvíře v kleci.

Mou pozornost upoutal řev motocyklu. Ohlédla jsem se a uviděla muže v koženém obleku na velké a drsně vyhlížející motorce, jak se ke mně s hlukem řítí ulicí. Když si všiml, že na něj koukám, mávl na mě, pak zpomalil a zaparkoval motorku za mým autem.

Usmála jsem se a vydala se k němu. „Působivé,“ řekla jsem, když si sundal helmu.

Ben s láskou poplácal motocykl. „Už jsem tuhle starou holku nějaký ten pátek nevyvenčil. Je pěkné se na ní zase projet.“

Koukla jsem na motorku. V mých očích nevypadala jako něco zvláštního. „Je to motorka.“

V jeho jasně modrých očích pobaveně zajiskřilo. „Ne, je to GL1000 Gold Wing z roku 1975. Některé prvky téhle holčiny dost předběhly svou dobu.“

„No, těší mě, že ji poznávám, jsem okouzlena,“ řekla jsem suše. „A teď, nechtěl bys mě vzít do bytu svého kolegy?“

S pekelně sexy úsměvem slezl z motorky a jeho zuby ostře kontrastovaly se sametově černou pletí. „Nelíbí se ti motorky?“

„Ne.“ Zato mým proradným hormonům se určitě líbil ten kožený oblek. Byl to vysoký muž – skoro o hlavu vyšší než já, a já jsem se svými sto sedmdesáti centimetry nebyla malá – a silně stavěný, s ostře řezanými rysy a hustými tmavými vlasy. A všechna ta přenádherná kůže mu padla jako ulitá, zdůrazňovala jeho svaly a lichotila mu.

Rozepnul si cvoček u krku, pak i zip u bundy a odhalil tmavě modré triko pod ní. Roztáhla jsem nozdry a nasála mužné pižmo smísené s lehounkým závanem potu.

Skutečně velmi milé.

„Myslím, že se musíš na jedné z mých motorek projet. Hned budeš jinak naladěná.“

Představa, že se mačkám na to tělo oděné v kůži, zatímco se řítíme ulicemi na téhle hlučné mašině, mi značně zrychlila puls – ale nebyla jsem si jistá, jestli je to vzrušením, nebo panikou. Chci říct, že jsem se ráda dívala – hodně ráda – ale zrovna teď jsem se necítila na nic připravená. Taneček s někým neznámým během měsíční horečky byl dostatečně bezpečný pro mé zraněné srdce i pro emoce.

Tenhle vlk ale bezpečný nebyl.

Ustoupila jsem a mávla na něj, ať už jde. „Auta jsou bezpečnější.“

„To je právě ten problém. Chybí tam to bezprostřední vzrušení.“

„U sporťáků ne.“

„Není to totéž, věř mi.“ Shlédl ke mně s povytaženým obočím. „A jak to, že si strážkyně může dovolit jezdit po městě ve sporťáku?“

„Nemůže. Ale už jsem se v nich svezla.“

„To není stejné.“ Začal stoupat po venkovních schodech do prvního patra, čímž mi dopřál ideální příležitost prohlédnout si jeho zadek. „Dennyho byt je ten na konci. Nesnášel, když měl mít z obou stran sousedy.“

„Mluvili policajti se sousedy?“

Pokrčil rameny a kožená bunda se mu u toho pěkně zavlnila. „Moc mi toho neřekli.“ Hodil úsměv přes rameno. „Ale možná to nějak souviselo s tím, že jsem jim řekl, že jsou to kokoti, co by nepoznali vraždu, ani kdyby jim pleskla o ksicht.“

„Možná,“ souhlasila jsem suše.

Došli jsme na konec balkonu. Zastavil a otevřel dveře, které vypadaly jako čerstvě natřené. Vzduch, který proudil ven, byl plný vůně růží a pachu smrti.

Prošla jsem kolem Bena do bytu. Nebylo to nic velkého, ale byl tu pořádek a světlo díky bílým stěnám a stropním oknům. První místnost tvořil obývák dohromady s kuchyní a všude bylo neobyčejně čisto. Dokonce i dřez se leskl.

Prohlížela jsem si fotky krajiny na stěnách a přemýšlela jsem, zda je fotil sám. „Kde jsi ho našel?“

„V první ložnici.“

Prošla jsem kolem pohovky ve tvaru L a zamířila k prvním dveřím. Čím blíže jsem byla k ložnici, tím ostřejší byl pach smrti a mně se dělala husí kůže. Ne kvůli pachu smrti, ale proto, že tu bylo něco jiného, něco, co se zdálo špatně.

Zastavila jsem se hned ve dveřích a krátce pohlédla na krvavé cákance na stěnách a velkou tmavou skvrnu na koberci, než můj zrak upoutal od pohledu těžký hák, zavěšený na stropě nad skvrnou.

„Tady se to stalo?“ Hloupá otázka, ale někdy je zkrátka nutné klást i takové dotazy.

„Ano.“

Ben se zastavil těsně za mnou a mě ovanulo jeho hutné, vřelé horko, jež zaplavilo mé smysly a z něhož mi naskočila husí kůže. To jsem zrovna teď nepotřebovala.

Když se to tak vezme, tak ani později.

Otočila jsem se a zlehka mu přitiskla prsty na břicho. Ucítila jsem pod bavlněným tričkem ocelové svaly. „Musíš trochu ustoupit. Zahlcuješ mé smysly.“

„Myslím, že to je ta nejhezčí věc, jakou mi nějaká žena v poslední době řekla.“

Nepohnul se, ale já jsem nijak moc netlačila. Zatím.

Tiše jsem si odfrkla. „Nějak o tom pochybuju.“

„Byla bys překvapená.“ Udělal několik kroků zpátky. Jeho sytá vůně zeslábla natolik, že nechala prostor ostatním pachům. „U nás striptérů se obvykle na lichotky moc nehraje.“

„Myslela jsem, že se teď tomu řemeslu moc nevěnuješ.“ Otočila jsem se, udělala jsem krok vpřed, abych získala ještě trochu odstup, a snažila jsem se zachytit zdroj té slabé, znepokojivé vůně.

„Nevěnuju. Ale nebyl jsem vždycky manažer.“

„Tak jak dlouho se v té profesi pohybuješ?“ Udělala jsem další krok vpřed. Ten divný pach trochu zesílil a víc a víc mi připomínal vůni upíra – až na to, že jestli ten vrah skutečně byl upír, pak byl cítit tak, jako ještě žádný upír, na kterého jsem kdy natrefila.

„Dělám v téhle branži od sedmnácti. Kluk s chabým vzděláním toho nic moc jiného dělat nemůže. I na výuční list potřebuješ aspoň nějakou úroveň známek.“

Čím víc jsem se blížila k posteli, tím více ten pach sílil a tím jistější jsem si byla, že se jedná o upíra. O takového, který je cítit jako žádný jiný, přesto však o upíra. A před krátkou dobou tu byl. Stáhla jsem přehoz z postele a přivoněla k povlečení.

Vycházela z něj vůně vlka a sexu, ale přestože upíří pižmo bylo poblíž postele extrémně silné, on – nebo ona – v té posteli nebyl. Ne že by to něco znamenalo. Někdo, koho rajcovalo, když se věší, se nejspíš při milování nebude omezovat na postel.

Podívala jsem se na Bena. „Měl Denny mezi svými milenci i upíry?“

Zamračil se. „O žádných nevím. Poslední dobou občas zmiňoval vlky, ale upíra nikdy.“

„No, jeden v téhle místnosti byl. Můžeš ho cítit v blízkosti postele.“

Vešel do místnosti a naplnil její bělost svou tmavou vitalitou. Nadechl se, a pak upřel modré oči do mých. „Něco je tu divně. Skoro bych řekl špatně.“

Kývla jsem. „Upír.“

Zamračil se. „Upíři takhle nesmrdí.“

„Možná ne ti, se kterými se znáš, ale ti, s nimiž jednám já, ano.“ Chvíli jsem zkoumala už na pohled těžký kovový hák. V této místnosti nebyly žádné vibrace energie, žádný chlad, který by ukazoval na to, že sem chce zavítat někdo z druhého břehu. Možná jeho duše už někam odešla nebo se jí jednoduše nechtělo mluvit. „Hádám, že první, co musíme udělat, je snažit se odhalit jméno upíra, který tu byl. Do jakého klubu chodil Denny nejčastěji?“

Ben se usmál. „Do všech. Rád dělal kolečko po barech.“

„Takže neměl žádný oblíbený? Žádný klub, kam by chodil častěji než do jiných?“

„Možná. Nevím. Mohl bych zavolat a zeptat se Jilli. Ta by to mohla vědět.“

„Jilli je jedna z těch vlčic, o nichž se nedávno zmiňoval?“

„Jo. Vlastní a provozuje kavárnu poblíž Blue Moon.“

Povytáhla jsem obočí. „Snad ne Chiquita’s? Mají tam nejlepší borůvkové muffiny. A ani kafe nemají špatné.“

„Takže to kafe, které ti dlužím – měl bych srovnat dluh právě tam?“

Chvíli jsem ho pozorovala, viděla v jeho očích humor a hravost a cítila dole v břiše odpovídající reakci. Zajímalo mě, kdy – a ještě vůbec – se někdy vrátím k té svobodomyslné a pohodářské vlčici, kterou jsem předtím byla.

Nevěděla jsem to, opravdu ne, ale bylo mi jasné, že součástí toho je strach, že mi zase někdo ublíží. Koneckonců, když nebudu rozdávat své srdce, nemůže mi ho už nikdo zlomit. A přesto: jak dlouho jsem ještě mohla ignorovat stránku svého já, která byla součástí mé duše?

„Bude pravděpodobně jednodušší, když budu u toho, abych si s ní promluvila, takže ano, to by bylo fajn.“

Povytáhl obočí s trochu tázavým výrazem. „Proč mám pocit, že se vyhýbáš úmyslu, který je za tou otázkou?“

„Protože se vyhýbám.“ Otočila jsem se a otevřela šuplík u nočního stolku. Prášky proti bolesti, knihy a kondomy. Jeden jsem vytáhla a ukázala Benovi. „On šoustal s lidmi?“

„Ano. Ne pořád, ale měl rád výzvu oněch pout, která představovali. Používal kondomy, aby se vyhnul nechtěným těhotenstvím.“

Jelikož vlci mají schopnost vyléčit si všechny neduhy během proměny, nemusíme se obávat pohlavně přenosných chorob. „Kondom neznamená stoprocentní jistotu.“

„Je to lepší než nic.“ Chvíli si mě prohlížel, než řekl: „Takže si se mnou nechceš vyrazit, i když z tebe cítím zájem?“

Strčila jsem kondom zpátky do šuplíku a zavřela ho. „Neber si to osobně. Momentálně nechodím s nikým.“

„Jsi vlčice. Fyzicky je to nemožné.“

„Samozřejmě nemluvím o měsíční horečce.“ Obešla jsem ho a vykročila jsem k šatně. Otevřela jsem dveře a zjistila, že Dennyho pořádkumilovnost pokračuje i zde. Všechno oblečení měl uspořádané podle typu a barev.

„A já nemluvím o sexu,“ řekl Ben. „Jen o kafi a pokecu. Nic víc, nic míň.“

Hodila jsem na něj pohled přes rameno a za rty mě tahal úsměv. „Tomu nevěřím ani na jednu vteřinu. Ty myslíš na milování, vlčí muži.“

„Dokážu ovládat svou mysl. A na prvních schůzkách sex nevedu.“

Málem jsem se udusila údivem. „Jo. Fajn. Muselo pro tebe být těžké dělat striptéra.“

Mávl rukou. „Striptýz je něco jiného. Stejně jako sex jen kvůli potřebě. Mimo práci a měsíční horečku – nebo možná i dokonce kvůli nim – jdu radši na věci pomaleji. Než holku ošoustám, rád ji poznám blíž.“

V tom případě byl mezi vlky rarita. Zavřela jsem dveře šatníku. „A co takhle dát si kafe a popovídat si a přitom se poptat, jestli tahle Jilli opravdu něco ví, a pak uvidíme, co se bude dít dál?“

Chvíli si mě prohlížel, pak kývl. „Ačkoli musím přiznat, že ve mně ta náhlá změna tvého chování budí zvědavost. Když jsme se potkali naposledy, nebyla jsi taková netýkavka.“

„Když jsme se viděli naposledy, taky bych se nechovala impulsivně. Bez ohledu na to, jak velká by byla touha.“

Kývl. „To jsem viděl. Taky poznám, že teď máš jiný důvod. Tohle je hádanka, kterou budu muset rozluštit.“

„Jestli budeš dál tlačit, žádné kafe nebude. Nemám zrovna teď náladu na to, aby někdo analyzoval mou psychiku.“

Šla jsem k háku. Upíří vůně tady byla silnější, což naznačovalo, že upír mohl mít v Dennyho smrti prsty. „Proč by někdo chtěl Dennyho zabít?“

„Nevím. Nebyl to typ, který by měl nepřátele.“

Každý má nepřátele, dokonce i ti nejmilejší lidé. Můj pohled sklouzl opět ke kovovému háku. Prostě jsem si nedokázala představit, že si někdo dobrovolně omotá kolem krku provaz a odřízne si přísun kyslíku skoro až na pokraj smrti, protože ho to vzrušuje. Ale co, neuměla jsem si představit ani to, že by mi působilo rozkoš, kdyby mě někdo ztřískal tak, že bych měla místo kůže na zádech živé maso. Tohle jsem už viděla a tehdy jsem cítila ze ženy, která si to nechala dělat, tu čirou a naprostou rozkoš.

Asi holt každému, co jeho jest.

Ale ani tady, přímo na místě, kde zemřel, jsem necítila žádnou energii. Nebyl tu žádný pocit ze smrti, která by se chtěla navracet. Denny se očividně již posunul ve svém posmrtném životě do jiné úrovně.

Obešla jsem zaschlou krvavou skvrnu a prohlédla noční stolek na jeho straně postele, ale nebylo tu nic výmluvnějšího než ponožky. Znovu jsem se otočila k Benovi. „V tuhle chvíli už opravdu nemůžu nic moc udělat. Budu si muset přečíst policejní zprávu a promluvit s jeho přítelkyní, než se rozhodnu, co dělat dál.“

Jestli se vůbec ještě něco dalo dělat.

Ben se podíval na hodinky. „Jilli má denní směnu, takže pochybuju, že ji tam teď zastihneme.“

„No, skvělé, protože mám nějakou práci. Zavolej jí a domluv schůzku na zítra.“ Sáhla jsem do kabelky a vytáhla vizitku a pero. Když jsem na zadní stranu naškrábala svoje telefonní číslo, podala jsem mu ji. „Až budeš vědět čas schůzky, zavolej.“

Podíval se na číslo a strčil vizitku do zadní kapsy. „Díky, žes mi vyšla vstříc, Riley. Opravdu si toho vážím.“

Nad jeho díkem jsem jen mávla rukou. „Jak už jsem řekla, může se ještě ukázat, že ti nebudu nic platná.“

„Ale snažila ses. Obávám se, že víc než policie.“

Nemělo cenu na tohle odpovídat, protože měl jednoduše pravdu. Poldové nemohli řešit zvrtnutou sadomasochistickou seanci stejně intenzivně, jako by řešili přímou vraždu. Nastavení priorit bylo prostým faktem policejního života.

Opustili jsme byt a sešli po rachotících schodech. U Benovy motorky stáli dva postarší muži a jeden z nich klečel, jako by si prohlížel její vnitřnosti. Usmála jsem se. „Máš fanoušky. Nebo spíš tvoje motorka.“

„Krásné motocykly si vždycky najdou obdivovatele. To patří k věci.“ Pokrčil rameny. „Uvidím tě zítra?“

„Uvidíš.“ Napůl jsem mu mávla na rozloučenou, chviličku jsem se dívala – a užívala si to – jak jde šouravým krokem ke dvojici mužů, nastoupila jsem do auta a odjela.

Jak jsem se blížila zpátky do provozu, vzala jsem telefon a zavolala Kadeovi.

„Nazdar, hřebče,“ řekla jsem, když to zvedl. „Jak to u tebe vypadá?“

„Ohledně Gerarda nic zajímavého. Vracím se na Direktorium a budu se snažit z Colea vytřískat jeho první zprávu. Mohlo by v ní být něco užitečného.“

Tlačit na Colea nemělo smysl. Zkoušela jsem to. „Takže u Gerarda žádné stopy po kočce, skutečné nebo kožoměnecké?“

„Ani chlup.“ Odmlčel se a v pozadí se hudba změnila z taneční v rockovou. „Co teď děláš?“

„Sekretářka mi řekla, s kým byl včera na rande. Jedu tam, abych s ní promluvila.“

„Mám jet taky?“

„Ne, to bude dobré. Setkáme se na Direktoriu. Měj pro mě připravenou kávu. Ale opravdovou, ne tu černou břečku, co teče z automatu.“

„Tvé přání mi budiž rozkazem,“ řekl a hlas mu přitom klesl do sexy roviny.

Odfrkla jsem. „Tohle nepomůže, kamaráde.“

Zasmál se. „Ale za pokus nic nedám. Tak brzy na viděnou.“

Zavěsila jsem a jela dál. Provoz byl tak hustý, že mi trvalo dalších dvacet minut, než jsem se dostala k bytu Alany Burnsové. Zazvonila jsem opět na zvonek, ale efekt byl stejný a v malém foyer neseděl ani žádný hlídač, kterého bych mohla šikovně otravovat.

Ustoupila jsem a prohlížela si balkony. Hlavní schody byly od příjezdové cesty, vedoucí do podzemního parkoviště, oddělené malou betonovou zdí, ale i kdybych se na ni postavila, pořád by to k prvnímu balkonu byl pekelný skok.

Možná to ale nebylo tak vysoko, aby tam nemohl doletět nezkušený racek.

Proběhlo mnou vzrušení a pochybnost. Slétávat shůry dolů bylo něco docela jiného než letět nahoru, ale za zkoušku nic nedám. Teda možná pár modřin.

Vytáhla jsem z kabelky telefon a odznak, strčila je do kapsy, pak jsem kabelku schovala za keřík v květináči, hezky tak, aby ji nikdo neviděl. Následně jsem vylezla na zídku a přivolala do duše magii. Prohnala se mnou a změnila svaly, kosti i celé tělo, až ze mě byl zase ten děsný racek. Trochu jsem si popošla na zídce a vzhlédla nahoru k balkonu.

Vypadalo to jako hodně, hodně dlouhá cesta.

Já to zvládnu. Byla to jen otázka soustředění. Upravila jsem ocasní pera, zvedla křídla a tloukla jimi tak rychle, aby mě vynesla do vzduchu tak, jak jsem chtěla. Dolů, dozadu, nahoru, dolů, dozadu, nahoru. A najednou jsem letěla vzhůru, nesla jsem se vzduchem. Letěla jsem.

Chtělo se mi začít jásat. Místo toho jsem se ale radši soustředila na to, abych nespadla.

Vznesla jsem se nahoru přes zábradlí a potom jsem roztáhla ocasní brka jako brzdu. Jenže jsem neodhadla míru, klesla moc rychle a rozplácla jsem se hrudníkem na beton.

„Au,“ zamumlala jsem, i když to ze mě vyšlo jen jako ochraptělé zakdákání. Převalila jsem se na záda a změnila se do lidské podoby. Na prsou mě ještě bolelo. Nepochybně další modřiny.

Ani tak jsem se neubránila přihlouplému úsměvu. Letěla jsem. I když moje přistání ještě vyžadovalo trénink. Opravdu jsem letěla, místo abych se pokoušela o řízený pád. Možná celá tahle habaďůra s létáním nebude tak strašná, jak jsem původně myslela.

Vyškrábala jsem se na nohy. Moje džíny jako obvykle přestály proměnu poměrně bez úhony, zato tričko jsem měla na cáry. Už po změně ve vlka byla trička obvykle na vyhození, ale teď to dopadlo ještě hůř.

Možná to nějak souviselo s tím, že se všechno snažilo smrsknout do menší formy. Nevěděla jsem, ale možná by to věděli Jack nebo Henry.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejtemnější polibek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.