Popel Babylonu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.tridistri.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

James S. A. Corey

Popel Babylonu – e-kniha

Copyright © TRITON, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

V nakladatelství TRITON již vyšlo:

JAMES S. A. COREY

série Expanze

1. Leviatan se probouzí

2. Kalibánova válka

3. Abaddonova brána

4. O poklad Ciboly

5. Hry Nemesis

6. Popel Babylonu

POPEL BABYLONU

James S. A. Corey

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena

bez písemného souhlasu vydavatele.

Babylon’s Ashes

Copyright © 2016 by Daniel Abraham and Ty Franck

All rights reserved.

Translation © Jana Rečková, 2017

Cover © Daniel Dociu, 2017

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2017

ISBN 978-80-7553-397-5 (Tištěná kniha)

ISBN 978-80-7553-490-3 (ePub)

ISBN 978-80-7553-491-0 (mobi)

ISBN 978-80-7553-489-7 (ePDF)

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Mattovi, Hallie a Kennovi,

kterým se nedostalo žádného uznání, a přitom tohle vše umožnili

Prolog: Namono

Kameny popadaly před třemi měsíci, a teď už Namono tu a tam zahlédla na obloze trochu modři. Dopad u Laghouatu – první z úderů, které zničily svět – vyhodil do vzduchu tolik Sahary, že celé týdny nespatřila měsíc ani hvězdy. Dokonce i brunátný sluneční kotouč se jen tak tak prodíral špinavými mraky. Popel a hrubý písek pršely dolů na Větší Abuju, až se všude navršily hromady, jež změnily její město a daly mu stejnou šedožlutou barvu, jakou mělo i nebe. Pomáhala týmům dobrovolníků odklízet trosky a pečovat o zraněné, dobře však věděla, že její vlastní dusivý kašel a černé hleny, které vyplivovala, pocházejí z toho, že vdechuje smrt.

Kráter, kde býval Laghouat, a Abuju od sebe dělilo tři a půl tisíce kilometrů. Rázová vlna i tak rozbila okna a zbořila některé domy. Zprávy uváděly dvě stovky mrtvých přímo ve městě a čtyři tisíce raněných. Všechny nemocnice a polikliniky byly přeplněny. Nejste-li v ohrožení života, zůstaňte laskavě doma.

Elektrická rozvodná síť kvapem selhávala. Nesvítilo slunce, které by nabíjelo solární elektrárny, ty větrné špinavý vzduch zanášel rychleji, než je lidé stačili čistit. Než dorazil fúzní reaktor z Kinshasy na severu, strávila polovina města patnáct dní potmě. Jelikož přednost měla hydroponická zařízení, nemocnice a vládní budovy, i teď byly částečné výpadky na denním pořádku. Spojení prostřednictvím terminálů bylo nestabilní a nespolehlivé. Občas zůstali celé dny odříznuti od světa. To se dalo čekat, říkala si, jako by něco takového skutečně bylo možno předvídat.

Ale po třech měsících se přece jen ukázala na nesmírném oslepeném nebi trhlina. Zarudlé slunce se klonilo k západu a na východě se rozžala světla měsíčních měst jako drahokamy v modrém poli. Ano, bylo to nedokonalé, poskvrněné, špinavé, ale modré. Nono se tím při chůzi těšila.

Mezinárodní okrsek patřil historicky k nejnovějším. Jen pár budov zde překročilo stáří sta let. Záliba předchozí generace v širokých hlavních ulicích mezi bludišti úzkých uliček a pokroucené kvazi-organické architektuře poznamenala celou čtvrť. Nad tím vším se tyčila Zuma Rock jako trvalý orientační bod v krajině. Popel a prach na skále nadělaly šmouhy, ale nemohly ji změnit. Toto bylo rodné město Nono. Místo, kde vyrůstala, a místo, kam svou malou rodinu přivedla na konci jejich dobrodružství. Domov, kde chtěla tiše odpočívat.

Nono se trpce, kašlavě zasmála, načež se rozkašlala doopravdy.

Středisko humanitární pomoci tvořil náklaďák zaparkovaný na kraji veřejného parku. Na boku nesl symbol trojlístku, logo hydroponických farem. Nikoli Spojených národů, ba ani místních úřadů pro rozdělování podpory. Naléhavost situace setřela i vrstvy byrokracie. Věděla, že by měla být vděčná. Věděla o místech, kam nedorazily vůbec žádné vozy.

Mírně se svažující kopce, dříve porostlé trávou, pokryla ztvrdlá kůra prachu a popela. Tu a tam klikaté trhliny a rýhy ukazovaly, kde si děti i tak hrály, ale právě teď se tu žádné neklouzalo. U vozu se tvořila fronta. Zařadila se do ní. Lidé, kteří tu čekali s ní, měli všichni tytéž prázdné výrazy. Otřes, vyčerpání a hlad. A žízeň. V mezinárodním okrsku se nacházely početné norské a vietnamské enklávy, ale bez ohledu na barvu kůže nebo vlasů teď z lidí popel a zoufalství učinily jediný kmen.

Boční strana vozu se odklopila, čekající fronta se pohnula. Dávky na další týden, ať už budou sebechudší. Když na ni přišla řada, pocítila Nono slabý osten zahanbení. Nikdy v životě nepotřebovala státní podporu. Ona sama patřila k těm, kdo pracovali pro jiné, ne k těm, kdo pomoc vyžadovali. Jenomže teď ji potřebovala také.

Postoupila dopředu. Muže, který vytahoval balíky, už viděla. Měl široký obličej a hnědou pleť s černými pihami. Zeptal se na adresu, sdělila mu ji. Po chvilce šátrání jí s nacvičenou efektivitou robota podal bílý plastový sáček, vzala si ho. Zdál se strašlivě lehký. Setkali se očima, když se hned neposunula dál.

„Mám manželku,“ řekla Namono. „A dceru.“

V očích se mu zablesklo neskrývaným hněvem, tvrdým jako políček. „Kdyby dokázaly urychlit zrání ovsa nebo vyčarovat ze vzduchu rýži, tak je sem pošlete. Jinak – zdržujete.“

Cítila, jak se jí v očích hromadí palčivé slzy.

„Jeden balík na domácnost,“ štěkl na ni. „Další!“

„Ale –“

„Běžte!“ houkl a luskl prsty. „Za vámi jsou lidé.“

Ustoupila stranou a zaslechla, jak si mumlá cosi neslušného na její adresu. Její slzy nebyly moc vydatné. Sotva stály za utření. To jen, že tolik pálily.

Strčila si balík pod paži, a jakmile se jí oči vzpamatovaly a začala zase vidět, sklonila hlavu a vyrazila k domovu. Nemohla se zdržovat. Byli tu další, zoufalejší nebo méně zásadoví než ona, kteří číhali v koutech nebo u dveří na příležitost ukrást těm neopatrným vodní filtry a jídlo. Kdyby nekráčela dostatečně rázně, mohli by si ji splést s obětí. Pár bloků se její mysl, zjitřená hladem a únavou, zabývala představami, jak bojuje s lupiči. Jako by jí násilí mohlo přinést uvolnění a klid.

Při odchodu z domu slíbila Anně, že se na zpáteční cestě zastaví u starého Gina a zajistí, aby se stařec dostal k vozu s příděly. Ale když dorazila k odbočce, zamířila přímo domů. Byla unavená až do morku kostí a nedokázala čelit představě, jak starce podpírá a vrací se s ním do fronty. Řekne Anně, že zapomněla. Bude to skoro pravda.

V zatáčce, jež vedla ze široké třídy do obytné slepé uličky, kde bydlely, zjistila, že násilné fantazie v její mysli se změnily. Ten, koho ve své představě zbila, dokud se neomluvili a neprosili o slitování, už nebyli zloději, ale ten pihovatý chlapík od humanitární pomoci. Kdyby dokázaly urychlit zrání ovsa. Co to vůbec mělo znamenat? To si dělal legraci, že by jejich těla mohla sloužit jako hnojivo? Dovolil si vyhrožovat její rodině? Kdo si zatraceně myslel, že je?

Ne, promluvil hlas v její mysli, tak zřetelně, jako by ta slova řekla Anna. Ne, zlobil se, protože by rád pomohl víc, ale nemůže. Vědět, že to, co můžeš dát, není dost, je těžké břímě. Nic víc. Odpusť mu.

Namono věděla, že by měla, ale neodpustila.

Jejich domek byl malý. Půltucet pokojíků, natlačených na sebe, jako by si je dítě vymodelovalo z vlhkého písku. Nenašla se v něm rovná linie, žádný úhel nebyl pravý. Celému prostoru to dodávalo jaksi přírodní vzhled, jako by žily v jeskyňce, ne v lidské stavbě. Než otevřela dveře, na okamžik se zastavila a pokusila se vyčistit si hlavu. Slunce zapadalo za Zuma Rock a v širokých pruzích světla, jež se prodíraly kolem skály, bylo ve vzduchu vidět prach a kouř. Jako by ten kámen měl svatozář. Na temnějící obloze se objevila světlá tečička. Venuše. Dnes v noci možná uvidí hvězdy. Držela se té naděje jako záchranného člunu v moři. Možná uvidíme hvězdy.

Uvnitř v domku bylo uklizeno. Rohože vyklepané, cihlové podlahy zametené. Vonělo to tu po šeříku díky sáčku se svíčkou, který Anně přinesla jedna z jejích farnic. Namono si setřela poslední stopy po slzách. Teď mohla předstírat, že má oči zarudlé vinou toho vzduchu venku. I kdyby jí neuvěřily, mohly to také předstírat.

„Haló?“ zavolala. „Je někdo doma?“

Nami se s vypísknutím vyřítila ze zadní ložničky, bosé nohy jí pleskaly o cihly, když běžela ke dveřím. Její malá holčička už nebyla tak malá. Sahala už Nono do podpaží. Anně až k ramenům. Zaoblenost dětské postavy se ztrácela, pomalu se v ní začínala ozývat dovádivá krása dospívání. Pleť měla dívka jen o málo světlejší než Nono, vlasy husté a kudrnaté, ale úsměv ruský.

„Už jsi zpátky!“

„No ovšem,“ řekla Nono.

„Co jsme dostaly?“

Namono vtiskla dceři do rukou balíček. S úsměvem komplice se naklonila blíž. „Tak to běž zjistit, a pak mi to povíš, ano?“

Nami se uculila a odklusala do kuchyně, jako by vodní filtr a rychle rostoucí oves byly nádherné dary. Dívčino nadšení bylo nezměrné a zčásti upřímné. Z té menší části mělo matkám předvést, že je v pořádku, že o ni si nemusí dělat starosti. V tom spočívala jejich síla – veškerá jejich síla – v úsilí chránit jedna druhou. Nono nevěděla, jestli je v důsledku toho všechno lepší, nebo horší.

Anna ležela na poduškách v ložnici. Vedle sebe měla rozevřený tlustý svazek Tolstého se hřbetem zprohýbaným od opakovaného čtení. Vojna a mír. Pleť měla zašedlou a ztrhanou. Nono si k ní opatrně přisedla, položila ruku na odhalenou kůži manželčina stehna těsně nad rozdrcené koleno. Kůže už se nezdála horká ani napnutá jako na bubnu. To by mělo být dobré znamení.

„Dnes jsem zahlédla modré nebe,“ řekla Nono. „V noci možná budou vidět hvězdy.“

Anna vykouzlila svůj ruský úsměv, ten, který její geny předaly také Nami. „To je dobře. Zlepšuje se to.“

„Bůh ví, že na zlepšení tu máme spoustu prostoru,“ prohlásila Namono, a hned zalitovala, že její hlas zní tak deprimovaně. Pokusila se to zmírnit a vzala Annu za ruku. „Ty také vypadáš líp.“

„Dnes jsem neměla horečku,“ řekla Anna.

„Vůbec?“

„No, jen trochu.“

„Přišlo hodně hostů?“ zeptala se Nono, pokoušejíc se udržet lehký tón. Po Annině zranění se sem nahrnuli její farníci s nabídkami pomoci, a bylo jich tolik, že Anna ani nemohla odpočívat. Namono si dupla a poslala je všechny pryč. Anna jí to dovolila, protože takhle aspoň zabránily jejímu stádečku vzdát se pro ni zásob, bez nichž se ti lidé nemohli obejít.

„Přišel Amiri,“ ozvala se Anna.

„Vážně? A copak chtěl můj bratranec?“

„Zítra budeme mít společnou modlitbu. Jen nějakých tucet lidí. Nami kvůli tomu uklidila v předním pokoji. Vím, že jsem se tě měla předem zeptat, ale…“

Pokývla ke své nafouklé, opuchlé noze, jako by její neschopnost postavit se za pult kazatelny byla to nejhorší, co se jí přihodilo. A možná bylo.

„Když si na to troufneš,“ pokrčila rameny Namono.

„Omlouvám se.“

„Odpouštím ti. Znovu. Vždycky.“

„Jsi ke mně tak hodná, Nono.“ Potom, potichu, aby ji neslyšela Nami, dodala: „Zatímco jsi byla pryč, slyšela jsem alarm.“

Namono pocítila chlad u srdce. „Kam to dopadne…?“

„Nedopadne. Dostali ho. Jenže…“

Ticho se protahovalo. Jenže přijde další. Další kus skály spadne dolů do gravitační studně křehkých zbytků Země.

„Nami jsem to neřekla.“ Anna se zatvářila, jako by tím, že chránila jejich dítě před strachem, spáchala další hřích, jenž si žádá odpuštění.

„To je v pořádku,“ pravila Namono. „Povím jí to, když bude třeba.“

„Jak se má Gino?“

Já zapomněla, plulo Namono někde vzadu v hrdle, ale nedokázala zalhat. Sobě snad, ale Anniny jasné oči jí to zakázaly. „Zajdu za ním příště.“

„Je to důležité,“ řekla Anna.

„Já vím. Já jen… jsem tak unavená.“

„Právě proto je to tak důležité,“ pokračovala Anna. „Když dojde ke krizi, všichni se přirozeně stáhneme k sobě. To je snadné. Potom se ale všechno vleče a musíme vynakládat velké úsilí. Musíme dát každému znát, že jsme v tom společně.“

Pokud nespadne další skála, kterou vojenské loďstvo včas nezachytí. Pokud se nezhroutí hydroponické hospodářství a všichni nezemřou hlady. Pokud neselžou vodní recyklátory. Nestane-li se tisíc dalších věcí, z nichž každá může znamenat smrt.

Ale pro Annu ani to nebude znamenat selhání. Ne, dokud se k sobě navzájem dokážou chovat vlídně a laskavě. Jestliže si navzájem něžně pomohou do hrobu, Anna to vezme tak, že dostála svému poslání. Snad bude mít i pravdu.

„Ovšem,“ hlesla Namono. „Jen jsem chtěla donést zásoby domů.“

Nami se vzápětí přihrnula do pokojíku s recyklátorem v ruce. „Hleďte! Další báječný týden pití vyčištěné moči a špinavé dešťové vody!“ Zubila se přitom, a Namono už po milionté napadlo, jak dokonalou kombinací obou matek je jejich dcera.

Zbytek balíčku obsahoval ovesné polštářky připravené k ohřátí, sáčky s čímsi, co se čínsky a hindsky prohlašovalo za kuřecí stroganoff, a hrst tabletek. Vitamíny pro všechny. Analgetika pro Annu. Takže přece jen něco.

Namono seděla u své manželky, držela ji za ruku, dokud Anně neklesla víčka a její tváře nezměkly přicházejícím spánkem. Oknem byla vidět červená záře posledních zbytků soumraku, přecházející do šedi. Annino tělo se trochu uvolnilo, ztratilo se napětí v ramenou, vrásky na čele se vyhladily. Anna si nestěžovala, ale bolest ze zranění a stres z náhlé bezmoci se u ní smísily s obavami, které tu sdíleli všichni. Bylo potěšení vidět, jak to z ní padá, byť jen na chvíli. Anna byla vždycky pohledná žena, ale když spala, vypadala nádherně.

Nono vyčkala, až se její dech prohloubí a nabude pravidelného rytmu, než se zvedla z kraje lůžka. Dorazila téměř ke dveřím, když Anna promluvila hlasem ochraptělým spánkem.

„Nezapomeň na Gina.“

„Jdu tam hned,“ řekla Nono měkce a Annin dech se vrátil ke svým pravidelným spánkovým vlnám.

„Můžu jít s tebou?“ zeptala se Nami, když se Nono vrátila ke vchodovým dveřím. „Terminály teď nefungují, nemám co na práci.“

Nono zvážila odpovědi Venku je to příliš nebezpečné a Matka by tě mohla potřebovat, ale v dceřiných očích spatřila tolik naděje. „Ano, jen si obuj boty.“

Cesta k Ginovi představovala tanec ve stínech. Sluneční svit nabil nouzová světla, takže polovina domů, které míjely, zevnitř slabě zářila. O nic víc, než by dokázaly svíčky, ale přece víc než dřív. Město samotné stále tonulo v černi. Žádné pouliční lampy, žádné rozzářené mrakodrapy, jen pár světlých bodů podél klikaté arkologie na jihu.

Namono se náhle zmocnila jasná vzpomínka na dobu, kdy byla mladší než teď její dcera a poprvé letěla na Měsíc. Ten neskutečný jas hvězd a nádhera Mléčné dráhy. Se vším tím prachem v ovzduší vysoko nad nimi teď viděly víc hvězd, než když je zastiňoval světelný smog města. Měsíc zářil: srpek stříbra, podpírající síť ze zlata. Vzala dceru za ruku.

Dívčiny prsty se zdály pevné a silné v porovnání s tím, jaké bývaly dřív. Rostla. Už nebyla jejich malé děťátko. Měly tolik plánů, jak nastoupí na univerzitu, jak budou společně cestovat. To teď bylo pryč. Svět, v němž ji vychovávaly, zmizel. Pocítila bodnutí jakési viny, jako by tomu bývala mohla nějak zabránit. Jako by se na tom nějak podílela.

V houstnoucí tmě se ozývaly hlasy, i když už ne tolik jako předtím. Dříve tato čtvrť mívala svůj noční život. Hospůdky a pouliční hráči a tvrdá, drnčivá hudba, jež nedávno přišla do módy, řinčela uličkami, jako by tam někdo vysypával cihly. Teď se lidé ukládali ke spánku, když nastala tma, a vstávali, když se rozednilo. Zachytila vůni vařícího se jídla. Zvláštní, jak dokonce obyčejná ovesná kaše může přispět k pocitu bezpečí. Zadoufala, že se starý Gino dostal k vozu, nebo že se ho ujal některý z Anniných farníků. Jinak by Anna trvala na tom, že si musí vzít část jejich zásob, a Namono by jí to dovolila.

Ale to se ještě nestalo. Není třeba přivolávat potíže, než k nim dojde. Na cestě je jich určitě ještě dost a dost. Když došly k zatáčce k Ginově uličce, sluneční světlo už pohaslo docela. Jen temná silueta Zuma Rocku se zvedala k nebi tisíce metrů nad městem. Jako by sama krajina vzdorně hrozila pěstí obloze.

„Ach,“ hlesla Nami. Nešlo ani tak o slovo, jako spíš o zatajený dech. „Vidělas to?“

„Copak?“ zeptala se Namono.

„Padající hvězda. A tamhle další. Koukni!“

Ano, mezi hvězdami, jež sice blikaly, ale držely se na svých místech, se krátce zablesklo. A znovu. Když tam stály ruku v ruce, napočítaly půl tuctu záblesků. Nějak se jí podařilo neobrátit se na útěk, nepostrčit dceru do úkrytu některého dveřního oblouku, nepokusit se ji zakrýt svým tělem. Ohlásili přece poplach, ale zbytky flotily Spojených národů zachytily právě tenhle kámen. Ty ohnivé šmouhy vysoko v atmosféře možná ani nepocházely z drti. Nebo možná ano.

Každopádně padající hvězdy bývaly kdysi něco krásného. Nevinného. Už ale nebudou, ne pro ni. Pro nikoho na Zemi. Každá ohnivá čára znamenala šepot smrti. Sykot kulky. Připomínku jasnou jako hlas. Tohle všechno může skončit, a ty to nezastavíš.

Další záblesk, jasný jako reflektor, vykvetl do tiché ohnivé koule, široké jako její nehet.

„Tahle byla velká,“ řekla Nami.

Ne, pomyslela si Namono. Ne, to nebyla.

Kapitola první: Paová

„Na tohle ksakru nemáte žádné právo!“ hulákal majitel Hornblowera, nikoli poprvé. „My se na to nadřeli. Je to naše.“

„To už jsme přece probírali, pane,“ pravila Michio Paová, kapitánka Connaughtu. „Vaše loď a váš náklad teď náleží Svobodné flotile.“

„To je ta vaše hovadina s pomocí hladovějícím? Lidi z Pásu potřebujou zásoby, tak ať si je koupí. Moje jsou moje.“

„Jsou potřeba. Kdybyste spolupracoval –“

„Vždyť jste na nás stříleli! Zničili jste nám kužel pohonu!“

„Pokusili jste se nám uniknout. Vaši cestující a posádka –“

„Svobodná flotila, doprdele! Jste obyčejní zloději. Jste piráti!“

Evans, její první důstojník a nejnovější přírůstek do rodiny, který stál po její levé ruce, zavrčel, jako by dostal ránu. Michio na něj vrhla letmý pohled, jeho modré oči na něj čekaly. Zazubil se: bílé zuby a až moc pohledný obličej. Byl hezký, a dobře to věděl. Michio ztlumila mikrofon, nechala z Hornblowera proudit příval nadávek a pokývla mu. Co má být?

Evans ukázal palcem ke konzoli. „Je tak naštvaný,“ řekl. „Pořád si vede svou, chudák coyo, jako že jsme se dotkli jeho citů.“

„Mluv vážně,“ napomenula ho, ale s úsměvem.

„Však já mluvím vážně. Fragé bist.“

„Křehký? Ty?“

„Ve svém srdci.“ Přitiskl si dlaň na vypracovaný hrudník. „Já? Jsem vlastně malý chlapec.“

Majitel Hornblowera v rádiu už přímo pěnil. Podle něj byla Paová zlodějka a kurva a osoba, které nesejde na tom, kolik dětí umře, jen když ona dostane svoji výplatu. Být jejím tátou, zabil by ji, aby už nedělala hanbu své rodině. Evans se ušklíbl.

Michio se proti své vůli také zasmála. „Jestlipak víš, že se ti pokaždé zvýrazní přízvuk, když začneš flirtovat?“

„Jo,“ kývl Evans. „Jsem jen složitá spleť přetvářky a nectností. Aspoň jsem tě trochu rozptýlil. Už jsi nad tím jeho žvaněním začínala ztrácet trpělivost.“

„Ještě jsem s ním neskončila.“ Znovu zapnula mikrofon. „Pane. Pane! Můžeme se shodnout aspoň na tom, že jsem ten druh piráta, který vám nabízí, že budete při letu ke Callisto zamčeni ve svých kajutách, místo co bych vás dala vyhodit přechodovou komorou ven? Bude to tak v pořádku?“

V rádiu se rozhostilo ohromené ticho, po němž následoval výbuch nesouvislého běsnění, jenž se postupně rozložil do vět jako Vypijte si svoji zasranou krev a Zabiju vás, když to zkusíte. Michio zvedla tři prsty. Oksana Buschová, která seděla na velitelské palubě naproti ní, mávla rukou na znamení, že bere na vědomí, a klepla na kontrolky zbraní.

Connaught nebyla loď vyrobená v Pásu. Nepocházela odtud. Postavila ji Flotila Marťanské parlamentní republiky a byla vybavena širokým spektrem vojenských a technických systémů. Už s ní létali téměř rok – po počátečním tajném tréninku. A když nastal onen den, vydali se s ní do bitvy. Teď Michio sledovala na svém monitoru, jak Connaught odhalila a zaměřila na nákladní lodi šest míst, kde proud zbraní lokální obrany nebo dobře umístěná střela rozpárá její trup. Zaměřovací lasery přejížděly Hornblowera. Michio vyčkávala. Evansův úsměv poněkud znejistěl. Vraždění civilistů zrovna nefandil. Popravdě, ani Michio by si to nezvolila, jenže Hornblower nesmí uskutečnit svou pouť branami a ke kdovíjaké cizí planetě, kterou si jeho cestující vybrali ke kolonizaci. Momentálně vyjednávali o podmínkách, za jakých dojde ke kapitulaci.

„Mám pálit, šéfko?“ zeptala se Buschová.

„Ještě ne,“ odpověděla Michio. „Sleduj jejich pohon. Jestli se odtud pokusí vypadnout, pak střílej.“

„Jestli se pokusí zažehnout ten poničený kužel, ušetříme munici,“ poznamenala Buschová pohrdavě.

„Někde na jejich náklad čekají.“

„Jo, to chápu.“ O chvilku později Buschová dodala: „Pořád jsou studení.“

Rádio cvaklo a prsklo. Na druhé lodi kdosi křičel, ale ne na ni. Ozval se jiný hlas, pak několik dalších, každý se snažil překřičet ostatní. Zazněl výstřel z pistole, zvuk se rádiem přenesl tence a neškodně.

Promluvil nový hlas.

„Connaughte? Jste tam?“

„Pořád jsme tu,“ odvětila Michio. „S kým mluvím, prosím?“

„Jmenuju se Sergio Plant,“ představil se hlas. „Úřadující kapitán Hornblowera. Nabízím kapitulaci. Jen aby nedošlo k žádným zraněním, ano?“

Evans se široce usmál, vítězně a současně s úlevou.

„To ráda slyším, kapitáne Plante,“ řekla Michio. „S podmínkami souhlasím. Připravte se na náš vstup.“

Vypnula spojení.

* * *

Dějiny, soudila Michio, se skládají z dlouhé série překvapení, jež se při zpětném pohledu jeví jako nevyhnutelná. Co platilo pro národy a planety a mamutí korporace, propojené se státy, platilo i pro menší osudy jednotlivců. Jak nahoře, tak dole. Podobně jako se Spolkem vnějších planet a Zemí a Marťanskou parlamentní republikou to bylo s Oksanou Buschovou a Evansem Garnerem-Choi a Michio Paovou. Ostatně s každou duší, jež žila a pracovala na Connaughtu a jeho sesterských lodích. Šlo jen o to, že ona seděla na svém místě, velela jim a na ní spočívalo břemeno udržet je všechny v bezpečí a v pořádku a na správné straně historie. Takže i menší osobní dějiny posádky Connaughtu jako by se stávaly významnějšími.

Pro ni bylo největší překvapení z mnoha, když se stala součástí vojenské větve Pásu. Jako mladá žena spíše očekávala, že bude pracovat jako systémová inženýrka nebo řídící pracovnice některé z velkých stanic. Kdyby si o něco více oblíbila matematiku, možná by to tak dopadlo. Zapsala se na vyšší univerzitu, jelikož se domnívala, že se to tak patří, a selhala, protože to vůbec nebylo pro ni. Když jí poradci poslali vzkaz, že je vyloučena, byl to pro ni otřes. Když se však ohlížela nazpět, zdálo se to očividné. Vyjasňující čočka historie.

Lépe se hodila do SVP, nebo přinejmenším do té části, do níž vstoupila. Během prvního měsíce jí už bylo jasné, že Spolek vnějších planet není ani tak typickým byrokratickým aparátem revoluce jako jakousi pobočkou, frančízou lidí z Pásu, kteří usoudili, že by něco takového mělo existovat. Voltairova společnost se považovala za SVP, ale to i skupina Freda Johnsona se základnou na stanici Tycho. Anderson Dawes jednal jako guvernér Cerery pod symbolem rozpůleného kruhu, Zig Ochoa se stavěl proti němu pod stejným symbolem.

Michio se léta prezentovala jako žena s vojenskou kariérou, ale v mysli si stále uchovávala vědomí, že řetězec velení je křehký. Byly chvíle, kdy si bezděčně dávala velký pozor na autority – na svou vlastní, uplatňovanou vůči podřízeným, i na tu, kterou vůči ní uplatňovali nadřízení. Právě to ji posadilo do křesla prvního důstojníka na Behemothu. To ji dovedlo do pomalé zóny, když zástupci lidstva poprvé pronikli branou a do středu říše třinácti tisíc světů, kterou zdědili. To bylo také to, co zabilo její milenku Sam Rosenbergovou. Poté už její důvěra ve struktury velení značně poklesla.

A teď, ve zpětném pohledu, se tohle všechno zase jevilo očividné.

Co se týče druhého největšího překvapení, nedokázala by říct přesně, oč vlastně šlo. Jestli o to, že se octla v kolektivním manželství, nebo o skutečnost, že ji zverboval Marco Inaros, nebo o získání nové lodi a revoluční mise u Svobodné flotily. Život mívá víc zatáček než rudná žíla, a ne každá změna je zjevná, dokonce i při pohledu nazpět.

* * *

„Můj tým je připraven ke vstupu na palubu,“ ohlásil Carmondy hlasem zploštělým mikrofonem. „Chcete, abychom tam vtrhli?“

Coby vůdce útočného týmu spadal Carmondy technicky do odlišné větve velení než Michio, nicméně se při vstupu na palubu cizí lodi podřizoval jejím rozkazům. Prožil několik let na Marsu, nepatřil k mnohočetnému manželství, jež tvořilo srdce posádky Connaughtu, a byl natolik profesionálem, aby se vyrovnal s postavením outsidera. Za to ho měla docela ráda, možná i něco víc.

„Dejme jim příležitost, aby se chovali slušně,“ odpověděla. „Jestli na nás začnou střílet, dělejte, co musíte.“

„Jasně, rozumím,“ pravil Carmondy a přepnul kanál.

Obě lodi se nyní volně vznášely, takže se nemohla na lehátku pohodlně opřít. Udělala by to, kdyby to šlo.

Když se objevily zprávy, že Svobodná flotila přebírá kontrolu nad soustavou a že prstencová brána je pro dopravu uzavřena, měly početné lodi s kolonisty, jež k ní mířily, na vybranou ze dvou možností. Zastavit a předat své zásoby k přerozdělení stanicím a lodím, které je nutně potřebovaly, a pak si majitelé směli svá plavidla ponechat. Nebo se dát na útěk, a pak jim byly lodi zabaveny.

Hornblower, podobně jako mnoho jiných, si vše propočítal a jeho velení usoudilo, že jim ten risk za to stojí. Vypnuli transpondéry, otočili loď a spustili motory naplno, znovu otočili a znovu vypálili jiným směrem. Hotaru, tak příslušný manévr nazývali. Strategie, kdy se jasně ukážou jen na kratičkou chvíli, a znovu se ponoří do tmy v naději, že se ukryjí v nekonečném prostoru, dokud se nezmění politická situace. Lodi měly dostatek jídla a dalších zásob, aby s nimi budoucí kolonisté vystačili na celá léta. V obrovském prostoru soustavy bylo tolik místa, že pokud se napoprvé vyhnuli zaměření, mohlo nepříteli pátrání po nich zabrat celý život.

Ovšem jejich zplodiny zaznamenala sada přístrojů Svobodné flotily na Ganymedu a Titanu. Michio nejvíc vadilo, že je pronásledování vyvedlo z roviny ekliptiky. Převážná část heliosféry se rozkládala nad a pod tenkým kotoučem, kde ve svých drahách obíhaly planety i pás asteroidů. Cosi v ní vyvolávalo pověrčivou nechuť k těmto končinám, k té nesmírné prázdnotě, jež se v její mysli vznášela jako hrozba nad i pod lidskou civilizací.

Prstencová brána a neskutečný prostor za ní byly snad ještě podivnější – mnohem podivnější. Ale odpor k cestování mimo ekliptiku se jí držel už od dětství. Byla to součást její osobní mytologie a smolné znamení.

Nastavila si monitor na záběry z kamer útočného týmu a pustila si do sluchátek tichou hudbu. Když vnímala Hornblowera prostřednictvím dvaceti pohledů za zvuků harf a bubínků, uklidňovalo ji to. V přechodové komoře čekal Pozemšťan s tmavou pletí a doširoka roztaženými pažemi. Zaměřilo se na něj půl tuctu kamer, viděla hlavně zbraní. Ostatní se pohybovali, pátrali po pohybu na periférii nebo přicházejícím z nitra lodi. Muž se natáhl k chytu, otočil se a nastavil ruce, aby ho mohli spoutat. Jako by v tom měl jistou praxi, tenhle kapitán Plant, byl-li to on. Nejspíš byl už někdy podobně násilně zadržen.

Útočný tým se přesunul dovnitř lodi, oči a pozornost upřeny do chodeb. Na jednom monitoru bylo vidět postavy před ním. Když dorazili do jídelny, čekala tam posádka Hornblowera seřazená podle hodností se zdviženýma rukama na cokoli, co si vojáci z Connaughtu pro ně připravili. I při malých rozměrech jednotlivých oken, ve kterých viděla na svém monitoru záběry kamer, rozeznávala slabý povlak slz, ulpívající na tvářích zajatců. Masky žalu ze soli a povrchového napětí.

„Budou v pořádku,“ řekl jí Evans. „Esá? Tohle je přece naše práce, ne?“

„Já vím,“ odvětila s pohledem stále upřeným na obrazovku.

Oddíl se pohyboval po palubách, uzamykal řízení. Vojáci byli natolik sehraní, že postupovali jako jediný organismus s dvaceti očima. Skupinové vědomí výcviku a profesionality. Velitelská paluba působila neudržovaně. Příruční terminál a picí baňka nasáté do vzduchového filtru. Bez gravitace za letu, která by je udržovala ve stejné poloze, se protinárazová lehátka nastavila do libovolných úhlů. Připomnělo jí to stará videa o ztroskotání námořních lodí na Zemi. Kolonizační loď tonula v bezbřehém vakuu.

Věděla, že Carmondy se jí ozve, ještě než tak učinil, a mírně ztlumila hudbu. Požadavek spojení se ohlásil zdvořilým zazvoněním.

„Převzali jsme kontrolu nad lodí, kapitáne,“ oznámil. Když to říkal, dívali se na něj dva z jeho lidí, takže viděla pohyb jeho rtů a čelistí ze dvou různých úhlů současně. „Žádný odpor. Žádné potíže.“

„Důstojnice Buschová?“ řekla Michio.

„Jejich počítačová obrana je prolomena,“ oznámila Oksana. „Toda y alles.“

Michio přikývla, spíš k sobě než Carmondymu. „Connaught přebírá řízení systémů nepřátelské lodi.“

„Zajišťujeme perimetr a vězně. Zapojena automatická kontrola.“

„Rozumím.“ Michio se obrátila k Evansovi. „Stáhněme se dost daleko od nich pro případ, že by měli v obilném sile ukryté nukleární bomby. Abychom se dostali mimo zónu výbuchu.“

„Jdu na to,“ odpověděl.

Manévrovací trysky ji přitlačily proti popruhům, ani ne desetinou gé, jejich slabý tah trval jen několik vteřin. Brát si věci, které si jiní lidé chtěli ponechat a domnívali se, že na ně mají právo, byla vždycky nebezpečná práce. Connaught pochopitelně dává na naloďovací oddíl pozor, jemné prsty lodi sledují každý jejich tep. Navíc jí Carmondy každou půlhodinu cinkne za použití jednorázového protokolu. Kdyby to neudělal, Michio by Hornblowera v momentě proměnila v oblak žhavého plynu – jako varování pro další lodi. A pár tisíc lidí na Callisto, Io a Europě bude moci leda doufat, že další mise Svobodné flotily se zabavováním materiálu dopadne lépe.

Pás konečně setřásl jho vnitřních planet. Patřila mu stanice Medina v srdci prstencových bran, měl jedinou skutečně funkční flotilu ve sluneční soustavě a té náležel vděk miliónů obyvatel Pásu. V dlouhodobém výhledu šlo o největší prohlášení nezávislosti a svobody, jaké kdy lidská rasa zažila. Momentálně ovšem bylo jejím úkolem zajistit, aby v důsledku vítězství všichni neumřeli hlady.

Po příští dva dny bude Carmondy se svým oddílem dohlížet, aby byli rádoby kolonisté zamčeni na zabezpečených palubách, než loď předají na stabilní oběžnou dráhu Jupitera. Potom bude provedena kompletní inventura všeho, co zabráním Hornblowera získali. Jakmile s tím budou hotovi, uplyne další týden, než bude zničený pohon nahrazen jiným z jiné kořisti. Po celou tu dobu bude Connaught stát na stráži jako vězeňský hlídač a Michio nebude mít co na práci, leda se věnovat skenování okolní temnoty při pátrání po dalších uprchlících.

Netěšila se na to, a byla si jistá, že ostatní z jejího manželství také ne. Ale když se ozvala Oksana, bylo v jejím hlase ještě něco navíc.

„Šéfko. Máme potvrzení z Cerery.“

„Dobře.“ Michio odpověděla mírně zvýšeným hlasem, jenž naznačoval, že slyšela i to, co Oksana nevyslovila. Oksana Buschová byla její manželkou od začátku, kdy se celá skupina teprve dávala dohromady. Obě dobře znaly své nálady.

„Mám tu ještě něco. Vzkaz od něj.“

„Co nám Dawes chce?“ zeptala se Michio.

„Není to od Dawese, ale od samotného velkého šéfa.“

„Od Inarose? Přehraj mi to.“

„Zašifrováno ‚pouze pro kapitána‘,“ řekla Oksana. „Můžu ti to poslat na terminál do kajuty, jestli –“

„Přehraj mi to.“

Na monitoru se objevil Marco Inaros. Podle volně položených vlasů se nacházel na Cereře nebo na letící lodi. Neviděla za ním dostatečně velký kus pozadí, aby poznala, jestli jde o jeho kancelář, nebo o loď. Měl okouzlující úsměv, který mu sahal až do tmavých, teplých očí. Michio se nepatrně zrychlil tep, ale hned si řekla, že to je spíš strachem než jeho přitažlivostí. Z větší části to byla pravda. Byl to náramně charismatický mizera.

„Kapitánko Paová,“ pozdravil Marco. „Těší mě, že jste se Hornblowera zmocnili tak čistě. Považuji to za další důkaz vašich schopností. Udělali jsme správnou věc, když jsme vám přidělili velení při zabírání lodí. Vše se nám vcelku daří a jsme připraveni přejít k další fázi našeho plánu.“

Michio letmo pohlédla na Oksanu a Evanse. Evans si tahal za vousy a snažil se na ni nedívat.

„Chceme, abyste s ukořistěnou lodí zamířili přímo na Cereru,“ pokračoval Marco. „Svolávám schůzku. Přísně jen ve vnitřním kruhu. Vy, já, Dawes, Rosenfeld, Sanjrani. Na stanici Ceres.“ Jeho úsměv se rozšířil. „Teď, když ovládáme celou soustavu, bychom měli provést nějaké změny, ne? Podle Pelly byste to mohli stihnout do dvou týdnů. Rád bych vás přivítal osobně.“ Rázně zasalutoval po způsobu svobodné flotily. Ten pozdrav sám vynalezl. Monitor potemněl. Michio zaplavila směsice zmatku a pocitu ohrožení, v níž se nedokázala vyznat. Když se její rozkazy takhle kvapně měnily a nedostalo se jí pro to žádného vysvětlení, připadala si, jako by vykročila nesprávnou nohou. A účast na setkání vnitřního kruhu v ní ještě stále probouzela pocit ohrožení, podobně jako dřív, než se Svobodná flotila ohlásila veřejně. Léta, kdy se pohybovala ve stínech, v ní zanechala návyky, způsob myšlení a pocity, jichž se těžko zbavovala, i když právě vítězili. Ale aspoň se vrátí na plochu ekliptiky a nemusí setrvávat vysoko v té černi, kde se odehrávají osudové události. Zlé věci.

Takové věci, podotkl slabý, tichý hlásek v její hlavě, jako třeba že tě předvolají na neočekávanou schůzku.

„Dva týdny?“ přeptala se Michio.

„Dá se to,“ odvětila Buschová téměř dříve, než jí tu otázku položila. Už si prošla trasu. „Ovšem znamená to letět jako o závod. A žádné čekání na Hornblowera.“

„To se Carmondymu nebude líbit,“ mínila Paová.

„A co ti asi řekne?“ namítla Oksana. „Dává si rozkazy sám.“

„To jistě,“ přisvědčila Michio.

Evans si okašlal. „Takže vyrazíme?“

Michio zvedla pěst. Ano. „Je to přece Inaros,“ ukončila diskusi odvoláním na jeho jméno.

„Dobrá. Bien,“ prohlásil Evans, ale jeho tón říkal něco jiného.

„Copak?“ zeptala se Paová.

„Já jen že to není poprvé, kdy se takhle mění plány.“ Evans svraštil obličej obavou. Takhle nevypadal hezky, ale byl to její nejnovější manžel, takže se o tom nezmínila. Hezcí muži dokáží být velice křehcí.

„Pokračuj,“ vybídla ho.

„No, byla tady ta finanční záležitost se Sanjranim. A marťanský ministerský předseda se nakonec dostal bezpečně na Měsíc, přestože se za ním hnala půlka Svobodné flotily. A zaslechl jsem, že jsme se pokusili zabít Freda Johnsona a Jamese Holdena, a přitom oba ještě dýchají a chodí. Člověka přitom leccos napadá.“

„Jako třeba že Marco není tak neomylný, jak se dělá?“ zeptala se Michio.

Chvíli neodpovídal. Už myslela, že nic neřekne. „Něco podobného,“ odpověděl nakonec Evans. „Ale stačí na to jen pomyslet, a jeden může špatně skončit, ne?“

„Tak nějak,“ přitakala Michio.

Kapitola druhá: Filip

Neexistoval nikdo, koho by nenáviděl víc než Jamese Holdena. Holdena, toho mírotvůrce, který nikdy žádného míru nedosáhl. Holdena, toho zástupce spravedlnosti, který pro spravedlnost nikdy nic neobětoval. Jamese Holdena, který se zaplétal s Marťany i s lidmi z Pásu – speciálně s jednou ženou s Pásu – a pohyboval se po celé soustavě, jako by díky tomu byl lepší než jiní. Neutrální, nade všemi šarvátkami, zatímco Vnitřní planety odvážely zásoby lidstva pryč, k nějakým těm třinácti stům nových planet, a nechávaly je, obyvatele Pásu, umírat. Toho, kdo navzdory vší pravděpodobnosti nezahynul s Chetzemokou.

Fred Johnson, Pozemšťan, který zdomácněl v Pásu a začal mluvit za jeho obyvatele, byl u Filipa na druhém místě. Řezník ze stanice Andersonu, který zahájil svou kariéru vražděním nevinných a pokračoval tím, že se lidí z Pásu začal ujímat, ovšem způsobem, který obloukem vedl k jejich kulturní i individuální smrti. Za to zasloužil nenávist a pohrdání. Jenže Filipova matka nezahynula přímo Johnsonovou vinou, a tak Holden – James pinché Holden – po právu zaujímal první místo.

Už uplynuly měsíce od chvíle, kdy si pohmoždil ruce, když tloukl do vnitřních dveří přechodové komory, zatímco jeho matka, s myslí pokroucenou vinou dlouhého pobytu v Holdenově společnosti, vyhodila sebe a Cyna ven z lodi. Dvě hloupé smrti. Zbytečné. Právě to bolelo nejvíc, jak si namlouval. To, že zemřít nemusela, a přesto si to zvolila. Zranil si ruku, když se ji pokoušel zastavit, ale ničemu tím nepomohl. Naomi Nagata si vybrala těžkou smrt v prázdnotě místo života s vlastními lidmi. To představovalo důkaz, jak velkou moc nad ní Holden měl. Jak hluboce jí vymyl mozek, a jak slabá byla její mysl už od samého začátku.

Nikomu na Pelle se nesvěřil, že se mu o tom stále noc co noc zdá: zavřené dveře, jistota, že něco vzácného, něco důležitého, se nachází na druhé straně, a vědomí strašlivé ztráty, když ty dveře nedokáže otevřít. Kdyby ostatní věděli, jak ho to pronásleduje, připadal by jim slabý, a jeho otec neměl místo pro muže, kteří se neuměli zhostit svých povinností. Ani v případě vlastního syna. Filip tu měl místo jako muž z Pásu a ze Svobodné flotily, jinak by si musel najít práci na nějaké stanici a každý by se na něj díval jako na chlapce. Už mu bylo téměř sedmnáct; pomohl zničit utlačovatele na Zemi. Jeho dětství náleželo minulosti.

* * *

Stanice Pallas patřila k nejstarším v Pásu. Tady vznikly první doly a následně první rafinérie. Pak se objevila novější zařízení, protože tu vznikala průmyslová základna. A protože bylo snazší využít přebytečnou kapacitu starších, ale dosud funkčních drtičů a separátorů. A také ze zvyku. Palladu nikdy neroztočili. Její přirozená přitažlivost, mikrogravitace, obnášející dvě procenta pozemské, pocházela z její vlastní hmotnosti. Prakticky nic víc než jako při vznášení stálým směrem. Stanice se spouštěla pod rovinu ekliptiky a zase stoupala nad ni, jako by se snažila vyprostit ze sluneční soustavy. Ceres a Vesta byly větší a více zalidněné, ale kovy na pláště lodí a reaktorů, pro staniční paluby a přepravní kontejnery, pro zbraně, jimiž Svobodná flotila vyzbrojila získané válečné lodi, a dávky, které vypálila na nepřítele, to vše pocházelo právě odtud. Jestliže Ganymedes představoval obilnici Pásu, potom Pallas byla jeho kovářskou výhní.

Dávalo smysl, že Svobodná flotila tu měla pravidelnou zastávku na svých cestách osvobozenou soustavou, a že se pokaždé ujistila, aby žádné zdroje nepřišly nazmar.

„S’yahaminda, que?“ řekl správce přístavu, jenž se vznášel v širší části poradní místnosti. Byla to místnost typická pro Pás. Žádné stoly, žádné židle. Vybavení nijak nenaznačovalo směry nahoru či dolů. Po dlouhé době strávené v lodi, jež byla postavena s ohledem na gravitaci tahu motorů, to tu Filipovi připadalo jako domov. Skutečný domov, jaký se nikdy nenajde v místech, která projektovali Marťané.

Správce přístavu se sem dokonale hodil. Měl delší trup než kdokoli, kdo strávil dětství v prostředí byť třeba jen nízké a nepravidelné gravitace. Hlavu měl v poměru k tělu větší než Filip nebo Marco či Karal. Jeho levé oko bylo mléčně zakalené a slepé, neboť ani farmakologické směsi, schopné udržet člověka naživu ve volném pádu, nedokázaly jeho kapilárám zabránit v odumření. Právě on patřil k lidem, kteří by nikdy nesnesli život na povrchu planety, ani na krátkou dobu. Nejextrémnější případ fyziologických změn u obyvatel Pásu. Jeden z těch, které Svobodná flotila slíbila reprezentovat a chránit.

Což byl pravděpodobně důvod, proč si teď připadal tak zmateně a zrazeně.

„Je to pro vás problém?“ Marco pokrčil pažemi. Pronesl to tak, jako by vyprázdnění skladů do prostoru představovalo zcela běžnou, každodenní záležitost. Filip povytáhl obočí, jakoby v ozvěně otcova nevěřícného výrazu. Karal se pouze mračil a držel ruku na zbrani.

„Per esá mindan hoy,“ řekl správce.

„Já vím, že je to všechno,“ pravil Marco. „O to tu právě jde. Dokud tady to zboží je, bude Pallas terčem pro flotily Vnitřních planet. Naložte všechno, co máte, do kontejnerů, vystřelte je, a jejich vektory budeme znát pouze my. Dokážeme je kdykoli najít a vybrat z nich, cokoli budeme potřebovat. Nejde jen o to nenechat jim je, ale současně ukázat, že staniční sklady jsou prázdné, dřív než po něčem z nich vztáhnou ruce, jasné?“

„Per mindan…“ Správce nešťastně zamrkal.

„Dostanete zaplaceno,“ vmísil se Filip. „Dobrým šekem Svobodné flotily.“

„Dobře, jo,“ řekl správce, „aber…“

Jeho mžikání se zrychlilo, odvrátil se od Marca, jako by se admirál první skutečné ozbrojené síly Pásu vznášel o půl metru dál než ve skutečnosti. Olízl si rty.

„Aber?“ pobídl ho Marco, napodobuje jeho přízvuk.

„Třídicí stroje v’reist neue ganga…“

„Pokud potřebujete nové součástky, tak si je kupte.“ Marcův hlas začal nabírat nebezpečný tón.

„Aber…“ Správce polkl.

„Jenže vy jste je brali ze Země,“ řekl Marco. „A tam naše peníze neplatí.“

Správce zvedl pěst na znamení souhlasu.

Marco vykouzlil jemný, upřímný úsměv, jímž jako by naznačoval sympatie. „Nikdo už tam nebude utrácet peníze. Už ne. Teď budete nakupovat pouze v Pásu. Jenom v Pásu.“

„Jenže tady nevyrábějí kvalitní náhradní díly,“ zakvílel správce.

„Vyrábíme to nejlepší, co se dá sehnat,“ pravil Marco. „Dějiny pokročily, příteli. Snažte se držet s nimi krok. A všechno tu zabalte a připravte k vystřelení, sa sa?“

Muž pohlédl Marcovi do očí a znovu zvedl pěst na souhlas. Ne že by měl na vybranou. Když máte na povel veškeré zbraně, máte také tu výhodu, že jakkoli vlídně o něco požádáte, stejně jde ve skutečnosti o rozkaz. Marco se odrazil, nepatrná gravitace Pallady jeho tělo odchýlila z dráhy. Zachytil se úchytu vedle správce, zastavil svůj pohyb a pak muže objal. Správce mu objetí nijak neoplatil. Vypadal jako někdo, kdo zadržuje dech a doufá, že ho cosi nebezpečného bez povšimnutí mine.

Chodby a průchody, jež vedly z kanceláře do doků, tvořily spleť pokrytou starými keramickými obklady i novějším karbon-silikátovým krajkovím. Krajkové pokrytí, jeden z prvních materiálů vyrobených po objevení protomolekuly, jež posunulo možnosti fyzikální chemie o celé generace kupředu, mělo zvláštní duhový odstín, patrný, když proplouvali kolem. Jako když na vodní hladině ulpí vrstvička oleje. Podle všeho šlo o hmotu odolnější než keramika či titan, tvrdší a současně ohebnější. Nikdo neměl tušení, jak bude stárnout, ačkoli pokud se dalo věřit zprávám z jiných světů, pravděpodobně přežije všechny, kdo ji vytvořili, o celé věky. Pokud ji tedy vyrábějí správně. Což se dá těžko odhadnout.

Raketoplán Pallady už čekal, když k němu dorazili, Bastien seděl připoutaný v křesle pilota.

„Bist bien?“ zeptal se, když Marco uzavřel přechodovou komoru.

„Šlo to tak dobře, jak jsme jen mohli doufat,“ odpověděl Marco a rozhlédl se po malém plavidle. Šest lehátek, nepočítaje v to Bastienovo stanoviště pilota. Karal už se poutal k jednomu, další zabral Filip. Marco se však pomalu snesl na podlahu, vlasy mu klesly na ramena. Zvedl bradu, jako by se na něco ptal.

„Rosenfeld už dorazil,“ řekl Bastien. „Už je na Pelle tři hodiny.“

„No tohle.“ Marcův tón měl v sobě ostří, které možná slyšel jedině Filip. Vklouzl do křesla a upevnil si popruhy. „To je dobře. Tak se k němu připojíme.“

Bastien vyřídil formality s kontrolním systémem přístavu – více ze zvyku, než že by to bylo potřeba. Marco byl kapitán Pelly, admirál Svobodné flotily, a jeho raketoplán měl tudíž přednost před veškerým provozem. Nicméně Bastien i tak provedl kontrolu, prověřil všechny pečeti a ukazatele podpory života, pravděpodobně už podesáté. Pro každého, kdo byl vychován v Pásu, byla kontrola vzduchu, vody a utěsnění lodí i skafandrů přirozená jako dýchání. Člověk na to ani nemusel myslet, prostě to dělal. Lidé, kteří se takto nechovali, mívali tendenci předčasně opustit genofond.

Při startu všichni o něco ztěžkli, závěsy lehátek společně zasyčely, když Bastien zapnul manévrovací trysky. Nenabrali ani čtvrtinu gé, ale i tak byli na Pelle během pár minut. Prošli cyklem přechodové komory – té samé, v níž si Naomi usmyslela zemřít – a už se vznášeli v důvěrně známém vzduchu Pelly.

Rosenfeld Guoliang už na ně čekal.

Po celý Filipův život, od prvních vzpomínek, pro něj Pás představoval Spolek vnějších planet, a SVP znamenal lidi, na nichž mu nejvíc záleželo. Jeho lidi. Až když vyrostl a směl poslouchat, když se otec bavil s ostatními dospělými, jeho pochopení SVP se prohloubilo, objevil v hnutí drobné rozdíly, a nově pro něj vymezil jeho příslušníky právě výraz aliance. Nikoli republika, ne spojená vláda, ani národ. Aliance. Společenství. SVP tvořila nespočetná záplava různorodých skupin, jež se formovaly, spojovaly a zase rozpadaly, ale vesměs se shodovaly v tom, že ať jsou jejich rozpory jakékoli, musí se sjednotit proti utlačovatelům z vnitřních planet. Pod praporem SVP plulo několik velkých frakcí: stanice Tycho, řízená Fredem Johnsonem, stanice Ceres pod velením Andersona Dawese, z nichž každá měla vlastní vojsko. Pak tu byli ideologičtí provokatéři jako Voltairova společnost, nepokrytě zločinecká organizace Zlatá ratolest nebo téměř kolaborující Maruttuva Kulu, stoupenci nenásilné cesty. Za každou z těchto frakcí se skrývaly tucty, snad stovky menších skupinek a spolků spojených společnými zájmy. Všechny tyhle malé hráče spojoval hospodářský a vojenský útlak ze strany Země a Marsu.

Svobodná flotila nebyla totéž co SVP, a ani neměla být. Svobodná flotila představovala největší sílu starých pořádků, která už nepotřebovala společného nepřítele. Stala se příslibem budoucnosti, v níž jho minulosti nebude pouze setřeseno, ale zlomeno.

Což ovšem neznamenalo, že se dokáže osvobodit od minulosti.

Rosenfeld byl hubený muž, který se dokázal hrbit, i když se loď pouze vznášela. Měl tmavou kůži, zvláštním způsobem poďobanou, oči hluboko zapadlé. Zdobilo ho tetování přeťatým kruhem SVP a véčkem Voltairova spolku, podobným noži. Jeho úsměv byl vždy pohotový a celkově působil dojmem potlačované agresivity. A byl také příčinou, proč se Filipův otec vydal na Palladu.

„Marco Inaros!“ Rosenfeld rozevřel náruč. „Jen se koukni, cos dokázal, coyo mis!“

Marco se vrhl do jeho objetí, roztočili se spolu a chvíli se tak drželi. Zpomalili, až když se oddálili. Jakákoli Marcova nedůvěra vůči Rosenfeldovi byla ta tam. Nebo ne, nezmizela, to se jen odsunula stranou kvůli Filipovi a Karalovi, aby viděli, že radost ze shledání je upřímná a čistá.

„Vypadáš dobře, starý příteli,“ pravil Marco.

„To tedy ne,“ opáčil Rosenfeld, „nicméně si té lži cením.“

„Máme tvé muže převézt?“

„Už se stalo,“ odvětil Rosenfeld a Filip pohlédl na Karala, který se nepatrně zachmuřil. Rosenfeld byl přítel, spojenec, patřil do vnitřního kruhu Svobodné flotily, ale nemělo by se stát, že si na loď přivede svou soukromou stráž, pokud Marco není přítomen. Pella byla koneckonců vlajkovou lodí flotily, a pokušení je zkrátka pokušení. Marco a Rosenfeld současně natáhli ruce, zpomalili svou společnou rotaci pomocí úchytů skříněk, a stále ruku v ruce se odstrčili do chodby a do nitra lodi. Filip s Karalem je následovali.

„Budeme muset letět naplno, abychom se na setkání na Cereru dostali včas,“ poznamenal Marco.

„Tvoje vina. Mohl jsem letět vlastní lodí.“

„Nemáš bitevník.“

„Prožil jsem celý život v malých lodích mezi malými asteroidy…“

Přestože Filip viděl otcovu hlavu jen zezadu, slyšel v jeho hlase úsměv. „To byl tvůj dosavadní život. Teď jsme tu hru změnili. Nemůžu přece nechat příslušníka nejvyššího velení bez ochrany. Ani tady ještě nejsou všichni na naší straně. Ještě ne.“

Dorazili k výtahu, který se táhl po celé délce lodi, oblétli ho a hlavami napřed pluli vzduchem dolů na palubu posádky. Karal se ohlédl dozadu, směrem k řídicí a provozní palubě, jako by se chtěl přesvědčit, že za nimi není nikdo z Rosenfeldových stráží.

„No, já čekal,“ řekl Rosenfeld. „Já jsem ten dobrý malý vojáček. Strašná škoda, že Johnson a Smith dorazili bezpečně na Měsíc. Dostals jen jeden cíl ze tří?“

„Země byla to, na čem záleželo,“ pravil Marco. Před nimi se objevila Sárta, proplula kolem nich k velitelské palubě. Pokývla na pozdrav, když se míjeli. „Země, to byl náš nejdůležitější cíl.“

„No, generální tajemnice Gaová je nyní se svými bohy a já doufám, že umírala s křikem.“ Rosenfeld naznačil odplivnutí, když to říkal. „Jenže tahle Avasarala, která zaujala její místo…“

„Je to úřednice.“ Marco se přitáhl kolem rohu do důstojnické jídelny. Stoly a lavice tu byly přišroubovány k podlaze, ve vzduchu se držel pach marťanské vojenské stravy, vládly tu barvy, jež donedávna patřily na transparenty nepřítele. To všechno kontrastovalo s muži a ženami uvnitř. Všechno lidé z Pásu, a přesto Filip dokázal rozpoznat příslušníky Svobodné flotily, s nimiž sloužil, od Rosenfeldovy gardy. Svoje od cizích. Mohli předstírat, že žádný rozdíl neexistuje, ale každý tu dobře věděl, oč jde. Všehovšudy tucet lidí, jako by se právě střídaly směny. Jeden z posádky Pelly na každého Rosenfeldova muže. Karal nebyl jediný, kdo se domníval, že ani mezi přáteli neuškodí trocha ostražitosti.

Jeden z mužů hodil Rosenfeldovi baňku. Káva, čaj, whisky nebo voda, nedalo se to rozeznat. Rosenfeld ji zachytil, aniž by přerušil rozhovor. „Mně připadá jako byrokratka, ale plná nenávisti. Myslíš, že ji zvládneš? Neber si to osobně, coyo, ale co se týče podceňování žen, máš tam jakousi slepou skvrnu.“

Marco ztichl. Filip to viděl a ústa mu naplnila měděná pachuť. Karal cosi tiše zabručel, a když na něj Filip pohlédl, měl čelist vysunutou dopředu a ruce sevřené v pěsti.

Rosenfeld si vybral místo u stěny, v jeho výrazu se mísil soucit s omluvou. „Tohle možná není nejlepší chvíle probírat takové věci. Omlouvám se, že jsem se dotkl citlivého místa.“

„Nic se nestalo,“ řekl Marco. „To všechno probereme na Cereře.“

„Shromáždění kmenů,“ kývl Rosenfeld. „Už se těším. Další fáze by mohla být náramně zajímavá.“

„To tedy bude,“ přisvědčil Marco. „Karal tobě a tvým lidem přidělí kajuty. Měli byste se zdržovat uvnitř. Bude to náročný let.“

„Rozkaz, admirále.“

Marco se odrazil, vyplul z místnosti směrem k dílnám a strojovně, na Filipa se přitom ani nepodíval.

Filip chvilku vyčkával. Nevěděl jistě, jestli je propuštěn ze služby, nebo má zůstat na místě. Rosenfeld se usmál a mrkl na něj oteklým víčkem, načež se obrátil ke svým lidem. Cosi se tu odehrálo, bylo to cítit ve vzduchu a v Karalově chování. Cosi důležitého. A podle toho, jak jednal jeho otec, se Filip domníval, že to má něco společného s ním.

Položil ruku Karalovi na zápěstí. „O co tady jde?“

„O nic.“ Karal byl špatný lhář. „Nic, s čím by sis měl dělat starosti.“

„Karale…“

Starší muž stiskl rty, natáhl krk. Na Filipa nepohlédl.

„Karale. Měl bych se na něco zeptat jich?“

Karal pomalu zakroutil hlavou. Neměl se ptát. Karal si nervózně olízl rty, vzdychl a promluvil tichým, klidným hlasem. „Nedávno přišla taková zpráva. Pozorování z… no, z Chetzemoky. O tom, jak lodi s Johnsonem a Smithem nebyly zničeny.“

„No a?“

„A…“ To slůvko mělo tíhu olova.

Potom pokračoval, a tak se Filip Inaros přímo před Rosenfeldem a půltuctem jeho ušklibujících se stráží dozvěděl, že jeho matka je stále naživu. A všichni na Pelle to věděli, všichni kromě něj.

* * *

Za letu se mu zdály sny.

Stál před týmiž dveřmi jako dřív. Přestože se jejich vzhled někdy měnil, byly to stále tytéž dveře. Křičel, mlátil do nich rukama, snažil se dostat dovnitř. Dříve přitom cítil strach, vědomí hrozící nesmírné ztráty, čirý děs. Teď si připadal pouze zahanbený. Vztek se v něm vzdouval jako oheň, tlačil do dveří, aby se dostal skrz, do komory za nimi, ale ne aby zachránil něco vzácného. Aby to ukončil.

A s křikem se probudil. Tíha plného gé ho tiskla do gelu. Pella si kolem něj mumlala a brumlala, vnímal vibrace pohonu a šum vzduchových recyklátorů jako hlas, jenž šeptal příliš tiše na to, aby mu bylo rozumět. Usilovně se snažil otřít si slzy. Nebyly to slzy smutku. To by musel nějaký smutek cítit. Cítil však pouze jistotu.

Existoval někdo, koho nenáviděl ještě víc než Jamese Holdena.

Kapitola třetí: Holden

Na životě, který nezahrnuje dlouhé výslechy, přece jen něco je. Přinejmenším podle tohoto kritéria se teď Holdenovi nežilo příliš dobře. Když spolu se zbytkem posádky Rosinanty souhlasil, že podají hlášení, počítal, že nepůjde o nic víc než o události kolem útoku Svobodné flotily na Zemi. Koneckonců existovalo mnohem víc témat k hovoru. Hlavní inženýr ze stanice Tycho, v němž byl odhalen informátor Marca Inarose, únos a záchrana Moniky Stuartové, ztráta vzorku protomolekuly, útok, při němž málem zabili Freda Johnsona. A to se týkalo jen jeho. Naomi, Alex i Amos mohli k vyprávění přidat celé tlusté svazky.

Nečekal, že se výslechy roztáhnou a rozprostřou, až jako plyn vyplní veškerý dostupný prostor. Už celé týdny každý z jeho dní vyplňovalo dvanáct až šestnáct hodin probírání všeho možného z jeho života. Jména a minulost jeho osmi rodičů. Jeho školní výsledky. Jeho krátká kariéra u flotily. Co vše věděl o Naomi, o Alexovi, o Fredu Johnsonovi. Jeho vztah k SVP, k Dmitrimu Havelockovi, k detektivu Millerovi. Tím posledním si nebyl tak docela jist ani po dlouhých hodinách opakování. Když seděl v malé místnosti proti vyšetřovatelům Spojených národů, upřímně se snažil rozebrat svůj život a rozložit ho před nimi.

Ten proces v něm probouzel staré bolesti. Otázky se vracely v kruzích, poskakovaly kolem něj, jako by se ho pokoušely přistihnout při lži. Zabíhaly do podivných slepých uliček – jak se jmenovali lidé, s nimiž sloužil ve Flotile? Co o nich věděl? A zdržovaly se déle, než by se zdálo oprávněné. Jeho dva hlavní vyšetřovatelé byli vysoká žena se světlou pletí a vážným protáhlým obličejem jménem Markovová a malý, obtloustlý muž jménem Glenndining, jehož kůže i vlasy měly tutéž hnědou barvu. Střídali se, tlačili na něj a nutili ho odpovídat, snažili se ho naštvat a zkoumali, co jim potom navykládá, načež se zase chovali až nepříjemně laskavě.

Nosili mu oschlé, mastné chlebíčky nebo sladké pečivo, a také kávu – jednu z nejlepších, jaké kdy ochutnal. Někdy ztlumili světla, až v místnosti zavládla tma, jindy je zesílili do oslepivého jasu. Někdy pochodovali tím zvláštním šouravým měsíčním krokem chodbami z přístavu, jindy zůstávali ve stísněné kovové krabici výslechové místnosti. Holdenovi připadalo, jako by jeho osobní minulost seškrabávali až na dřeň jako limetku v laciném baru. Kdyby v něm zbyla ještě kapička šťávy, vymačkali by ji z něj. Člověk by snadno zapomněl, že toto jsou spojenci a že s tímhle vším souhlasil. Víc než jednou se po dlouhém dni choulil na lůžku, vznášel se na pokraji spánku a zjišťoval, že v polosnu vymýšlí plány, jak odtud osvobodit svou loď a uprchnout.

Ani v nejmenším nepomáhalo, že na temném nebi nad ním po kouscích umírala Země. Zprávy, které ještě zbývaly, se teď vysílaly z Lagrangeových stanic nebo Měsíce, jen pár jich přicházelo přímo z povrchu planety. Mezi výslechy a spánkem Holden neměl moc času, aby je sledoval, ale stačily mu útržky, které porůznu zaslechl. Přetížená infrastruktura, narušení ekosystémů, chemické změny v oceánu i atmosféře. Na přeplněné Zemi žilo třicet miliard lidí závislých na rozsáhlé síti zařízení, jež je krmila, napájela a zajišťovala, aby se neutopili ve vlastních odpadcích. Podle pesimistických odhadů ta třetí funkce už selhala. Holden zahlédl pár vteřin reportáže, která se zabývala odhady počtu mrtvých v západní Evropě na základě chemických analýz atmosféry. Množství metanu a kadaverinu v ovzduší umožňovalo odhadnout, kolik lidí hnije ve zničených ulicích a zborcených městech. Takový rozměr měla tato pohroma.

Pokaždé když zpravodajství vypínal, míval pocit viny. Sledovat je bylo to nejmenší, co mohl udělat. Být při tom, když se ekosféra, jež zrodila jeho samotného i jeho rodinu a celé generace před nimi, hroutí. Země si zasloužila svědky. Byl však unavený a vyděšený. Nemohl usnout, ani když vysílání vypnul.

Ne všechny zprávy byly špatné. Matce Elise se podařilo poslat mu vzkaz, že jejich farma v Montaně, i když těžce poškozená, stále dokáže jeho rodiče uživit. Dokonce mají dost přebytků, aby mohli podpořit humanitární pomoc v Bozemanu. A jak kalné mraky prachu a popela postupně klesaly dolů a zamořovaly oceány, odvažovalo se dolů do gravitační studně stále víc záchranných letů, jež se vracely s nákladem uprchlíků.

Ovšem kapacita lunární báze přestávala stačit. Vzduchové recyklátory pracovaly na nejvyšší výkon, takže kdykoli se Holden někde v chodbě nadechl, vzduch chutnal, jako by právě vyšel z něčích úst. Společné prostory a jídelny zabírala lehátka a stany. Posádka Rosinanty se vzdala ubytování na stanici a vrátila se na loď, aby poskytla víc místa ostatním. A také aby se mohli všichni zdržovat ve vlastní bublině čistého vzduchu a dobře filtrované vody. Snad bylo trochu pokrytecké předstírat, že jde z jejich strany o altruismus. Na lodi vládl klid, bylo tu dost místa a všechno tu znali. Jediné, co Holdenovi bránilo, aby se cítil pohodlně, bylo ticho vypnutého reaktoru a přízračná přítomnost Clarissy Mao.

„Proč tě tolik znepokojuje?“ zeptala se Naomi. Leželi ve své společné kajutě, na lůžkách je držela nepatrná měsíční přitažlivost a vlastní vyčerpání.

„Zabila spoustu lidí,“ řekl Holden. Ospalost mu nedovolovala myslet jasně. „Copak to nestačí? Já bych řekl, že ano.“

Světlo v kajutě bylo nastavené na nízkou intenzitu. Protinárazové lehátko je oba objímalo. Cítil Naomin dech na tváři, důvěrně známý a teplý. Její hlas zněl stejně zastřeně jako jeho. Oba byli na spánek až příliš unaveni. „To byla jiná dimenze její osobnosti.“

„Zdá se, že si tím je každý jistý. Nemám ponětí, jak na to přišli.“

„No, mám dojem, že Alex si tím zase tolik jistý není.“

„Ale Amos ano. A ty taky.“

Vydala hluboký hrdelní zvuk. Oči měla zavřené. I v šeru rozeznával tmavší barvu jejích víček. Chvilku si myslel, že se jí přece jen podaří usnout, ale pak znovu promluvila. „Musím věřit, že se dokáže změnit. Lidé to někdy dokážou.“

„Tys ale nebyla jako ona,“ namítl. „I když… i když kvůli tobě zahynuli lidé, tys nikdy nebyla jako ona. Nejsi chladnokrevný zabiják.“

„Amos je.“

„Pravda. Jenže Amos je prostě Amos. V mé hlavě to vypadá jinak.“

„Jak to?“

„Protože je prostě Amos. Je jako pitbull. Víš, že by ti klidně mohl rozervat hrdlo, ale přitom je neuvěřitelně oddaný a máš chuť ho obejmout.“ Na tváři se jí objevil pomalý úsměv. Uměla to. Stačilo povytáhnout jakýsi sval v obličeji, a Holdena hned naplnila naděje a vřelost a dokonce jakýsi pochmurný optimismus, který mu říkal, že vesmír přece nemůže být tak příšerný, když v něm žije taková žena. Spočinul rukou na jejím boku. „Nezamilovala ses do mě kvůli mé etické důslednosti, viď?“

„Ne, navzdory jí,“ uchichtla se. O chvilku později dodala: „Měls pěkný zadek.“

„Měl? Minulý čas?“

„Musím se podívat do systému,“ změnila téma. „Nenech mě usnout, dokud nezkontroluju aktualizace.“

„Ztracené lodi?“ přeptal se a Naomi přikývla.

Jakkoli jeho výslechy byly drsné, Naomi na tom byla hůř. Nikdy o své minulosti nemluvila, nikdy nevysvětlila, jak se stala ženou, jíž byla teď. Nyní však soukromí vyměnila za amnestii pro posádku i pro sebe. Její verze Markovové a Glenndininga se jí nevyptávaly na maličkosti, jako byla neúspěšná kariéra u flotily nebo práce pro Freda Johnsona. Představovala pro ně okno vedoucí přímo k Marcu Inarosovi. Bývala jeho milenkou. Matkou jeho dítěte, což byla skutečnost, která Holdenovi stále nešla do hlavy. Byla zajatkyní na Inarosově vlajkové lodi předtím, než na Zemi dopadlo osudové kladivo, i potom. Věděl, jakou daň si výslechy vybírají na něm. Pro ni to muselo být tisíckrát těžší.

Předpokládal, že právě proto se s takovým úsilím vrhla na záhadu mizejících lodí. Jako první postřehla, že plavidla, jež zmizela během průchodu prstencovými branami, a marťanské válečné lodi, které se zařadily do Svobodné flotily, se nepřekrývají. Některé lodi ukradl Marco a jeho lidé, jiné se beze stopy ztratily. Odehrávaly se tu dvě různé věci a on jí nemohl upírat potřebu trávit volný čas soustředěním na tu druhou.

Jenomže potřebovala také spánek. I kdyby jen kvůli jeho přesvědčení, že pokud konečně usne ona, usne i on.

„Nic neslibuju,“ řekl.

„Fajn,“ kývla. „Tak mě vzbuď brzo, abych před příštím sezením měla čas prověřit to.“

„Slibuju.“

Ležel v šeru vedle ní, až se její dech zadrhl, prohloubil a nabyl pravidelnost mocného tepu spánku. Když jí naslouchal už pět minut, pochopil, že jeho vlastní odpočinek nepřijde. Zvedl se, Naomi na okamžik ztichla, jako by se probírala, ale pak se hluboké dýchání vrátilo.

Holden vyšel z kajuty.

V chodbách Rosinanty vládlo také šero, světla byla nastavena na noční režim. Vydal se k výtahu. Z jídelny se k němu donesly hlasy: Amosovo přívětivé bručení a tenčí, ostřejší Clarissin hlas. Zastavil se, naslouchal, načež se vytáhl po žebříku na velitelskou palubu. Měsíční gravitace byla tak slabá, že používat výtah se mu zdálo hloupé, a tak se jenom přitahoval, ručkoval, až se dostal na místo. Světla v kajutě byla zhasnuta, Alexe viděl jen v záři obrazovky.

„Nazdar,“ protáhl Alex, když se Holden usadil v křesle. „Nemůžeš spát?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Holden. „Co ty?“

„Nesnáším tu zdejší gravitaci. Přijde mi, jako bychom se pohybovali příliš pomalu. Pořád mám chuť nastartovat motory. Jenomže tady žádné nejsou a my nikam neletíme. Radši bych, kdyby mě držel tah motorů, jenomže je to jenom velký kus skály.“ Alex gestem ukázal na zpravodajství, které beze zvuku běželo na jeho monitoru. Žena v jasně červeném hidžábu vážně hovořila do kamery. Holden v ní poznal uznávanou marťanskou žurnalistku, jen si nemohl vybavit její jméno. „Pořád se to na nás valí. Nazývají to vzpourou. Pořád mluví o zanedbání povinností, opuštění stanoviště a prodeji vybavení na černém trhu.“

„To nezní moc hezky.“

„Zní to líp, než to ve skutečnosti je,“ řekl Alex. „Šlo o státní převrat. O občanskou válku, jen místo bojů se pětina vojska prostě sebrala a se všemi našimi věcmi se vrhla skrz prstencové brány. No, vlastně se vším vybavením, které předtím neprodala těm hajzlům ze Svobodné flotily.“

„Ví se něco o tom, kam se vydali?“

„Nee,“ odpověděl Alex. „Aspoň o tom nikdo nemluví.“

Žena v hidžábu – Fatima Wilsonová, tak se jmenovala – zmizela z obrazovky, ale reportáž pokračovala obrazy prázdných přístavů na Marsu a záběry protestujících, kteří se motali kolem a křičeli do kamery. Holden neměl tušení, proti čemu nebo za co vlastně demonstrují. Za současné situace si ani nebyl jist, jestli by mu to dokázali vysvětlit.

„Jestliže se někdy vrátí, budou souzeni pro velezradu,“ poznamenal Alex. „Proto si myslím, že se v nejbližší době vrátit nehodlají.“

„Tak,“ pravil Holden. „Marťanský státní převrat. Svobodná flotila, která systematicky ničí Zemi. Piráti, kteří vykrádají kolonizační lodi, mířící ven. Medina, která neodpovídá. A navíc nemáme tušení, co nám požírá některé lodi, když procházejí branami.“

Alex otevřel ústa k odpovědi, vtom však jeho monitor zablikal a zazvonil. Požadavek na spojení s nejvyšší prioritou.

„Jedna zatracená věc za druhou,“ zamumlal Alex a přijal spojení. „Pokud zrovna nejde o kupu zatracených věcí najednou.“

Na obrazovce se objevila Chrisjen Avasarala. Vlasy měla dokonale učesané, sárí jasně drahokamově zelené. Jen její oči a ústa prozrazovaly únavu.

„Kapitáne Holdene,“ řekla. „Potřebuju se s vámi a vaší posádkou setkat. Okamžitě.“

„Naomi právě usnula,“ broukl Holden bez přemýšlení. Avasarala se usmála. Nebyl to příjemný úsměv. „Tak já ji jdu probudit. Hned jsme u vás.“

„Díky, kapitáne,“ pravila úřadující vládkyně Země a ukončila spojení.

Na palubě zavládlo ticho. „Všiml sis, že neřekla nic urážlivého, nepoužila žádnou vulgaritu?“ ozval se Holden.

„Ano, všiml.“

Holden se zhluboka nadechl. „Z toho nekouká nic dobrého.“

* * *

Zasedací místnost se nacházela blízko povrchu a připomínala školní třídu nebo kostel: vpředu měla pódium a před ním stály řady židlí. Pódium však bylo prázdné a tucet židlí kdosi uspořádal do nepravidelného, hrubého kruhu. Avasarala seděla s Fredem Johnsonem – hlavou stanice Tycho a kdysi mluvčím SVP – a marťanským premiérem Smithem po levici, po pravici s Bobbie Draperovou. Smith i Johnson měli košile s krátkými rukávy a všichni působili unaveně. Holden, Naomi, Alex a Amos se usadili ve skupince naproti nim. Po obou stranách je od sebe oddělovalo pár židlí. Holden si až teď, když si sedli, uvědomil, že Clarissa nepřišla. Ani ho nenapadlo brát ji s sebou. Toto byla koneckonců schůzka posádky Rosinanty, a ona…

Avasarala klepla na svůj terminál. Uprostřed se objevil kruh a v něm schéma. Země, Měsíc, Lagrangeovy stanice zářily zlatě. Lodi, jež tvořily blokádu, která bránila dalším útokům Svobodné flotily na Zemi, byly zelené. Oddělený model ukazoval vnitřní soustavu – Slunce, Merkur, Venuši, Zemi, Mars, a největší stanice Pásu jako Cereru a Palladu, s roztroušenými červenými tečkami podobnými jakési vyrážce.

„Ta červená ukazuje Svobodnou flotilu,“ vysvětlila Avasarala. Takhle zblízka její hlas zněl chraptivě, jako by předtím kašlala. Holden nedokázal posoudit, jestli tolik mluvila, nebo ten chrapot způsobil měsíční prach, který vdechovala: částice tak malé, že je nezachytily ani ty nejlepší filtry, takže kvůli nim celá stanice byla cítit jako po střelném prachu. „Sledujeme jejich pohyby. Narazili jsme na anomálii. Tady.“

Píchla prstem do terminálu a dva displeje se spojily, jeden se roztáhl, druhý smrštil, až ukazovaly stejnou oblast. Červená tečka stála stranou od stanic a planet, plula v nesmírné prázdnotě, kde ji nebeská mechanika nechávala víceméně na pokoji. Naomi se naklonila dopředu a snažila se na ni zaostřit. Jenže na to měla příliš unavené oči.

„Co tam dělá?“ zeptala se hlasem, který zněl dost jasně.

„Něco vyhledává,“ odpověděl Fred. „Transpondér má vypnutý, ale vypadá jako prospektorská loď. Azurový drak z Cerery. Posádka patří k radikálnímu křídlu SVP.“

„Což znamená, že teď nejspíš patří ke Svobodné flotile. Že by měla podíl na těch skalách, které vrhají?“ navrhl Holden.

„Možná ten mrňavý hajzlík útoky koordinuje.“ Avasarala znaveně pokrčila rameny. „Aspoň my si to myslíme. Víme jen tolik: dokud po nás ti zmrdi budou házet kamením, jsme tady jako uvázaní. Naše lodi se nemůžou pohnout z místa, a Marco Inaros si může v oblasti Vnějších planet brát, co se mu zlíbí.“

Smith se naklonil dopředu a promluvil svým typickým klidným, téměř omluvným tónem. „Jestliže má Chrisjenina výzvědná služba pravdu a tahle loď řídí útoky, jedná se o klíčový cíl Svobodné flotily. Víte, že plukovník Johnson, generální tajemnice Avasarala a já dáváme dohromady spojený zvláštní oddíl? Toto bude jeho první operace. Jejím cílem bude zajmout nebo zničit Azurového draka, a tím protivníkovi zkomplikovat řízení útoků proti Zemi. Poskytnout té naší spojené flotile trochu prostoru.“ Holden uslyšel výraz ‚spojená flotila‘ poprvé a líbilo se mu, jak to zní.

A nebyl sám.

„Ksakru,“ pravil Amos. „A já si tak liboval, jak se tady neuvěřitelně kopu do prdele nudou.“

„Pokud byste chtěl někoho nakopat do zadku, nic proti,“ řekla Avasarala. „Až na to, že to uděláte ze svého bezpečnostního křesla. Rosinante není součástí téhle flotily, tudíž když o ni přijdeme, neudělá nám to žádnou zvláštní díru v obraně. A pokud to správně chápu, pořídili jste si do lodi pár vylepšení mimo oficiální trh…“

„Elektromagnetické pulzní dělo na kýlu,“ zazubil se Alex.

„… což přímo křičí cosi o kompenzaci hodně malého penisu, nicméně se může náramně hodit. Velitel mise si vyžádal přímo vás a vaši loď, a popravdě v téhle fázi podle všeho nikdo z vás nezasluhuje ani pár facek, tedy kromě slečny Nagaty, takže…“

„Počkat,“ přerušil ji Holden. „Velitel mise? Tak to teda ne.“

Avasarala vyhledala jeho pohled, její výraz byl tvrdý jako žula. „Cože?“

Holden neuhnul očima. „Rosinante nespadá pod vaše velení. Chápu, že jde o velký společný projekt, že jsme v tom všichni společně. Ale Rosi je naše loď, je to i náš domov. Pokud nás chcete najmout, prosím, fajn. Vezmeme tu práci a uděláme ji. Pokud nás ale chcete přidělit pod něčí velení a očekáváte, že budeme plnit rozkazy, pak odpověď zní ne.“

„Kapitáne Holdene…,“ začala Avasarala.

„Teď nejde o vyjednávání. Takhle to prostě je,“ řekl pevně Holden.

Tři nejmocnější lidé ve sluneční soustavě, vůdci nejvýznamnějších frakcí, jež spolu bojovaly po celé generace, si vyměnili pohledy. Smithovo obočí se posunulo vysoko na čelo, premiér se neklidně rozhlédl po místnosti. Fred se nahnul dopředu a zíral na Holdena, jako by se v něm neuvěřitelně zklamal. Jedině Avasarale se v očích pobaveně zablesklo. Holden si změřil svou posádku. Naomi zkřížila ruce na prsou. Alex zvedl hlavu a vystrčil bradu. Amos se usmíval jako vždy. Jednotná fronta.

Bobbie si odkašlala. „Jsem to já.“

„Cože?“ vyhrkl Holden.

„Já jsem ten velitel,“ vysvětlila. „To já velím téhle misi. Ale jestli opravdu nechcete…“

„Ach,“ hlesl Holden. „Ne. To je tedy něco jiného.“

Alex přikývl. „Jo.“ Naomi uvolnila paže. Bobbie si zjevně oddechla.

„To jste měla říct hned na začátku, Chrissy,“ podotkl Amos.

„Jděte se vycpat, Burtone. Dostala bych se k tomu.“

„Tak tedy, Bobbie,“ řekl Holden. „Jak by sis to představovala?“

Kapitola čtvrtá: Salis

„Počkat, počkat, počkat!“ křičel Salis do rádia ve skafandru. Spodní část elektromagnetického děla měla napříč deset metrů, zhruba šestiúhelníkový tvar a hmotnost větší než malá loď. Na jeho povel půl tuctu konstrukčních trysek po straně té mohutné bestie vypálilo, vystříklo do prostoru ejekční hmotu. Hodnota na kalibračním metru Salisova pracovního mechanismu klesla k nule; nepatrný pohyb mohutného zařízení se zastavil. Vznášeli se společně – nelidsky velká zbraň, měkce zářící stanice mimozemšťanů, Salis ve svém pavoučím konstrukčním robotu.

„A que, coyo?“ ozval se mu v uchu Jakulski, jejich technický poradce.

„Vidím tady posun,“ vysvětlil Salis a přejížděl měřicím laserem dělo a objímku určenou k jeho upevnění. Byl to obtížný úkol, vybavit mimozemskou stanici třemi širokými pásy z keramiky, karbon-silikátového krajkoví a oceli. Teď vypadala jako modrý míč s gumovými obručemi, každý pás v přesně stanoveném úhlu vůči ostatním. V místech, kde se pásy křížily, dřepěly věže s děly. Ukázalo se totiž, že do cizí stanice nelze vrtat. Nefungovaly ani svařovací aparáty, protože povrch se netavil. Jediná možnost byla celou tu zatracenou věc omotat a všechno potřebné připevnit k pásům.

„Que mas que?“ zeptal se Jakulski.

„Posun o minutu deset sekund v ose z, minus osm sekund v y.“

„Rozumím,“ řekl Jakulski. Konstrukční trysky po celé délce děla se jakoby zadrhly, jak jimi proběhl impuls a protiimpuls. Všude kolem nich provrtávaly prostor brány; přes třináct stovek jasných bodů, momentálně všechny prázdné, pusté a výhrůžně pravidelné. Jediným dalším objektem tu byla stanice Medina, a ta se nacházela tak daleko, že by Salis mohl celou strukturu – buben, pohon a velitelskou nástavbu – zakrýt nataženým palcem. Pořád tomu říkali pomalá zóna. Přestože ten podivný limit pro rychlost už byl zrušen, jméno zůstalo a neslo v sobě pocit cizoty a osudovosti. Většina jeho pracovních úkolů se odehrávala uvnitř Mediny. Jen vzácně musel vystoupit do vakua, a tady to obzvlášť neměl rád. Stále ho to nutilo odvracet se od práce a hledět do okolní temnoty. Až téměř na konci prvního týdne téhle práce si uvědomil, že bezděčně hledá Mléčnou dráhu, a že se pořád ohlíží, protože ji tu nevidí.

„Bist bien?“ ozval se Jakulski.

„Moment,“ odpověděl Salis a znovu si ověřil údaje měřicích laserů. Pohlédl nahoru podél obrovské hlavně; konstrukční mechanismus se znovu pokoušel upevnit dělo do objímky na povrchu koule. Těch pár elektromagnetických děl, která už viděl, bylo vyrobeno z titanu a keramiky. Tyhle nové materiály, které jim Duarte posílal branou Laconia, ovšem byly něco úplně supernového. Už jen to měňavé pableskování karbon-silikátových krajkových desek. Aktivní jádro, jež děla pohánělo, a munice zbavená tření, všechno, co dodával, bylo… hodně zvláštní.

Vnější vzhled byl elegantní, to tedy ano. Šlo však jenom o magnetické kolejnice poháněné stejným fúzním reaktorem jako u kterékoli lodi. A dělaly přesně to, k čemu byly určeny, jen na způsobu, kterým se spojovaly, bylo cosi divného. Celá zbraň budila dojem, jako by ji nevyrobili, ale spíš nechali na zkoušku vyrůst. Jakási nemotornost a současně krása Salisovi připomínala ani ne tak stroje jako cosi rostlinného. To nebylo jen použitím nových materiálů. Už od chvíle, kdy se z Venuše zvedla první prstencová brána, se tu a tam objevovaly různé novinky. Tady šlo o odlišné měřítko. A snad i něco víc.

Měřicí laser ohlásil výsledek.

„Bien,“ prohlásil Salis. „Tak tam tu potvoru vražte.“

Jakulski neodpověděl, ale trysky vypálily. Salis dál kontroloval laserem objímku a dělo, jedno manuální ověření za druhým. Tyhle záležitosti obvykle ponechával systému robota, jenže neznámé materiály občas mátly lasery, takže udávaly falešné údaje. Dával přednost jistotě. Stanice zůstávala po celé roky od otevření bran tichá jako kámen. To ovšem neznamenalo, že by ji nemohlo vyprovokovat k nějaké akci, když do ní teď vmontují takový zatraceně velký stroj.

Patřičně umístit masivní zbraň zabralo větší část směny, ale nakonec ji přece dostali na místo a upevnili. Věž se usadila, ztlumila zbytek setrvačnosti. Objímka se kolem ní uzavřela, což v Salisovi zanechalo nepříjemnou představu gigantických rtů, velmi pomalu se špulících kolem stébla trávy.

„Můžeme se vrátit,“ oznámil Salis.

„Clar a test, nemyslíš?“

„Moment.“ Salis se odrazil od stanice směrem do prázdnoty, kde čekali Robertsová a Vandercaust, upoutaní do vlastních pracovních robotů. Polohové trysky jeho mechanismu ho zastavily u nich a otočily, aby si mohl prohlédnout výsledek své práce. Robertsová na společném kanálu cosi zabručela.

„Víse ca bácter,“ řekla. Něco na tom bylo. S děly připevněnými nahoře a dole na pásy ve všech třech osách stanice skutečně působila jako bakterie pozorovaná v mikroskopu. Nebo možná nějaký makrovirus. Nebo minimalistický streptokok.

„Je na místě,“ prohlásil Salis. „Clar a test.“

„Tři,“ počítal Jakulski, „dva, jedna!“

Dělo pod nimi se v objímce pohnulo, jako by se probudilo ze spánku. Na okamžik se zdálo, že se prohýbá jako třtina ve větru. Potom rázně zapadlo na místo, s chvěním měnilo pozice příliš rychle, aby Salis dokázal očima sledovat jeho pohyby mezi krajními polohami. Bylo to rychlejší než škubnutí hmyzí nohy. Hlaveň opsala kruh, namířila postupně na každou z bran, kterou měla ve svém zorném poli. Rozmístili děla tak, aby nejméně dvě mohla zacílit na každou bránu, a většina bran spadala na dostřel tří. Salis kdysi viděl obrazy starých pevností nad pozemským mořem. Až dosud mu nikdy nedávaly smysl – vypadaly příliš ploché na to, aby je mohl porovnat s vlastními zkušenostmi. Tohle však bylo prakticky totéž. Vysoko umístěná děla, která budou navždy chránit stanici Medinu před nepřátelskými plavidly. V hrudi pocítil jakési pohnutí. Mohla to být hrdost, nebo také strach.

„Bien,“ konstatoval Jakulski. Znělo to téměř překvapeně. Jako by čekal, že se dělo odtrhne, uvolní a začne volně rotovat v prázdnotě. „Stáhněte se, zkouška ostré palby.“

„Stahujeme se,“ hlásil Vandercaust. „Hlavně nestřílejte na nás, sa sa?“

„Kdyby něco, hned mi to oznamte!“ zasmál se Jakulski. Ten to měl snadné. Nebyl tady venku. Ovšem ne že by děla nemohla změnit celou Medinu v prach. Salis se spolu s ostatními vzdálil o nějakých padesát kilometrů, všichni se obrátili a dalších padesát brzdili. Temnota působila znepokojivě. Na opačné straně brány nikdy nezavládla taková tma. Tam vždycky měli slunce a hvězdy.

„Zastavujeme, stojíme,“ hlásila Robertsová. „Hast du dui jenom zaměření?“

„Jo. Jestli vystřelí na vás, tak něco není v pořádku. Zadávám cíl,“ pokračoval Jakulski a Salis si zvedl zvětšení mechanismu. Tam, ve falešných barvách, viděl cizí stanici. Z téhle dálky viděl všech šest děl. „Soustava senzorů bist bien. Pálím za tři, dva, jedna…“

Hlaveň vyplivla oblak páry – nabitý plyn, který jako by prodloužil hlaveň a dodal salvě vyšší rychlost. Salisův robot se rozvibroval, magnetická vlna ho ovlivnila i na takovou vzdálenost. Salvu, kterou dělo vychrlilo, neviděl. Během okamžiku, než drsný zvuk výstřelu dorazil z rádia do jeho ucha, prolétla dávka wolframu cílovou branou. Nebo do toho nepochopitelného ne-prostoru mezi nimi. Na displeji ve falešných barvách proběhlo mimozemskou stanicí zavlnění, jako by se dotkl vodní koule, jež se vznáší ve stavu beztíže. Zavlnění se ztratilo, sotva stanici jednou oblétlo.

„La que vist?“ zeptal se Jakulski.

„Nic,“ odpověděl Salis. „Vypadá to dobře. Tu?“

„Jenom se rozzářila,“ řekl Jakulski. Při všech zkouškách byla jedinou reakcí stanice na výstřely z elektromagnetických děl sprška fotonů.

„Nic víc?“

„Nee.“

„Posun?“

„Žádný posun.“

Přesně toho chtěli docílit. Děla měla takovou velikost a výkon, že by bylo značně obtížné vypálit z nich, pokud by byla umístěna na kýlu lodi. Takhle, připevněná na věžích, se mohla chovat jako zbraň i jako raketový motor a odrazit se a vzdálit od cíle, na který pálila, takovou rychlostí, že by ji těžko chytali.

Stanice v tom představovala výjimku.

Ať s ní mimozemšťané provedli cokoli, dokázali jí zabránit v reaktivním pohybu opačným směrem. Vždy jen vyzářila trochu světla a nezdálo se, že by proti nim hodlala podniknout nějaká protiopatření. Ale ani tak se Salis moc netěšil na návrat zpět a kontrolu objímek a upevnění spodních částí děl.

„Slyšels, co povídal Casil?“ zeptal se Vandercaust. „O tom, proč se nepohne, když do ní strkáme?“

„Ne,“ řekla Robertsová.

„Podle něj se hýbe, jenomže celý ten prostor bran se pohybuje s ní, takže to nemůžeme vidět.“

„Casil je cvok.“

„Sí ai.“

„Už nás pošleš zpátky?“ zeptal se Salis rádiem.

„Počkej,“ řekl Jakulski, a vzápětí dodal: „Bien. Můžeš. Měj oči otevřené, kdyby se ti něco nezdálo.“

Něco nezdálo znamenalo trhliny v krytu, únik kapalin, poruchu reaktorů nebo v systému doplňování munice.

Znamenalo to, že se na ně upírají oči prastarých bohů. Nebo něco horšího.

„Jasně.“ Salis si zkontroloval trysky motorů. „Jdu na to.“

Tři pracovní roboty vyrazily zpátky ke stanici. Medina plula po jejich pravé straně: mlčící pohonný kužel, otáčející se buben. Salis se ohlédl, jako by pátral po nějaké známé tváři, ale žádné hvězdy tu nebyly.

* * *

Vnitřní válec Mediny byl opatřen podélným sluncem, které zářilo ve středu rotace od velitelského stanoviště až ke strojovnám. Světlo odpovídající plnému slunečnímu spektru dopadalo na zakřivenou krajinu a široké prohnuté jezero, jež měly původně doprovázet město věrných mormonů ke hvězdám. Salis seděl v nezastřešeném baru s Vandercaustem a Robertsovou, popíjel pivo a jedl kaši, která chutnala po sýrovém prášku a houbách. Za nimi a před nimi se krajina stáčela a ztrácela se v záři sluneční čáry. Po levé i pravé straně se válec po celé délce otáčel a vytvářel gravitaci odpovídající zhruba té měsíční. Mírný vánek, který mu jako vždy ovíval šíji, vyvolávala rotace.

Jako chlapec viděl Salis jeskyně na Iapetu zvané Velké pokoje. Chodil pod falešným nebem Cerery. Buben Mediny se v jeho představách nejvíc ze všeho podobal Zemi, jak vypadala, než na ni dopadly skály: neregulovaná atmosféra nad ním, tenká kůra a plášť, které ho drží nad jádrem z roztaveného kamene. Nezáleželo na tom, kolikrát sem člověk přišel, vždycky mu to tu připadalo exotické.

„Zase už létají,“ poznamenala Robertsová, mžourajíc do světla. Salis vzhlédl. Ve vzduchu se vznášelo pět těl, proti slunečnímu jasu patrných jen jako obrysy; letci s roztaženými pažemi a nohama. Zdálo se, jako by vylétali z místa někde za Salisem, v křivce se vznášeli vzhůru stejně jako pole se sójou a kukuřicí, ale pravda byla, že jejich těla plula vzduchem bez pohybu. Před nějakými pěti měsíci jakýsi mladý pitomec objevil způsob, jak po dočasné dráze dosáhnout zrychlení proti směru rotace, srovnat se s ní a vznést se jako bez tíže vzhůru. Pokud se nikdo nedostal příliš blízko umělého slunce nebo pokud před přistáním zvládl sladění vlastní rychlosti s bubnem, byla to docela legrace.

Z paluby se strojovnami směrem k nim vyrazily dva proudy páry a Salis na ně ukázal. „Jo, už po nich jde bezpečnost.“

Vandercaust potřásl chundelatou šedivou hlavou. „Ton muertas.“

„Mladí a pitomí. Ale jak říkali Římané: Fihi m’fihi,“ řekla Robertsová. V jejím tónu zaznívalo víc sympatie, ovšem je fakt, že se věkem nejvíc blížila ilegálním letcům. „Ty ses narodil kožený a střízlivý, que?“

„Já se narodil ohleduplný,“ opravil ji. „Moje voloviny můžou zabít zase jenom mě.“

Robertsová pokrčila rameny na znamení kapitulace. Na lodích – na opravdových lodích – na správné straně bran bylo udržení bezpečného prostředí vždy na prvním místě. Dvojí kontrola následovala po předchozí dvojí kontrole, vše vyčištěné bylo znovu vyčištěno. Hrát zbrkle a lehkomyslně představovalo rychlý způsob, jak zabít sebe, a k tomu svou rodinu a posádku. Na velkých stanicích – jako Ceres, Hygeia, Ganymedes a teď i Medina – bylo cosi, co mládeži umožňovalo chovat se pitomě. Riskantně.

Stabilita, přemítal Salis. Když máš místnost velkou jako tenhle buben, něco se ti odehraje v hlavě. Vnímal to také; jako by stanice byla příliš velká na to, aby se na ní mohlo něco rozbít. Nesešlo na tom, že tak velké není ve skutečnosti nic. Všechno se dá rozbít. Země se dala rozbít. Chování, jako by žádné riziko nebylo opravdové, je ohrožovalo všechny.

Stejně však mu bylo tak trochu líto, když lidé od bezpečnosti letce zadrželi. Děcka budou vždycky děcka. Mělo by tady pro ně být nějaké místo. Marťané něco podobného měli. Pozemšťané jakbysmet. Jedině oni, lidé z Pásu, kteří po mnoho generací umírali při první chybě, si nedovolili nechat děti jenom tak si hrát.

Zamžoural do jasu. Lidé z ostrahy a letci už mířili dolů k povrchu, trysky obleků za sebou zanechávaly široké mlžnaté spirály, jež stoupaly ke slunci.

„Škoda,“ zamumlal. Vandercaust cosi zabručel.

„Slyšeli jste o těch společných sprchách v sekci F?“ ozvala se Robertsová. „Už se zase ucpaly.“

„Alles je nastavené na celé gé,“ pravil Vandercaust. „Totéž platí pro zemědělce. Pole se neodvodňují, jak by měla. Fungovalo by to, kdybychom buben roztočili, tak jak to naplánovali los mormons.“

Robertsová se zasmála. „Pole by fungovala, my ne. Nás by to rozmačkalo.“

„Lepší by bylo to změnit,“ mínil Vandercaust s plnou pusou.

„Když se budeme hodně snažit, všechno se podaří,“ řekl Salis. „Loď s tolika záložními systémy? Jestli si s ní nedokážeme poradit, tak si ji ani nezasloužíme.“

Dopil poslední zbytek piva, vstal a zvedl ruku, aby se zeptal, jestli někdo z jeho pracovní party chce další. Vandercaust se přihlásil. Robertsová ne. Salis přešel po hlíně k baru. Tohle k tomu všemu patří, usoudil. Ty rostliny a náhražka slunce a větřík, který voní po listí a hnilobě a novém rašení. Buben Mediny byl jediným místem, kde mohl chodit po hlíně. Ne jenom po špíně a prachu, ty se našly všude, ale po opravdové půdě. Salis nevěděl, proč je to takový rozdíl, ale byl.

Muž za barem mu vyměnil baňku za čerstvou, druhou mu podal pro Vandercausta. Když se vrátil zpět ke stolu, rozhovor se stočil od letců ke koloniím. Náramný posun. Od lidí, kteří hloupě riskovali, k lidem, kteří hloupě riskují.

„Aldo povídal, že se objevily další pohrůžky, od Jeruzalémské brány,“ vykládala právě Robertsová. „Ať jim pošleme jádro pro jejich reaktor, jinak si pro něj přijdou.“

„To by se dočkali velkého překvapení.“ Vandercaust si vzal od Salise baňku. „Namíříme děla – a jací jste byli?“

„Snad.“ Robertsová si odkašlala. „Třeba bychom jim ho měli dát, ne?“

Vandercaust se zachmuřil. „Proč?“

„Oni ho potřebují a my ho máme, no,“ odpověděla.

Vandercaust nedbale mávl rukou. Komu na tom záleží, co oni potřebují? Něco v tónu Robertsové však upoutalo Salisovu pozornost. Jako by řekla něco víc, než ve skutečnosti vyslovila. Setkal se s pohledem jejích tmavých očí a zvedl bradu jakoby v otázce. Slova, která se snažila říct, jí pohnula hlavou, jako kdyby přikývla.

„Můžeme pomoct, když budeme chtít. Tak bychom mohli, sí no? Nemáme žádný důvod, proč to neudělat, v opačném případě už nejsme tím, čím jsme bývali,“ prohlásila. Vandercaust se mračil, ale Robertsová pokračovala: „Udělali jsme to. My. Dneska.“

„Que done que, my, dneska?“ podivil se Vandercaust. Jeho hlas zdrsněl, ale pokud si toho Robertsová všimla, nedbala na něj. Oči se jí leskly, jako by se každou chvíli měla rozplakat. Když znovu promluvila, znělo to, jako když se voda valí z prasklé trubky. Její hlas prýštil a tepal a řinul se a znovu tepal.

„Vždycky šlo o to, kdy najdeme pro sebe místo. Ceres nebo Pallas nebo velké Lagrangeovy stanice ho nikdy neměly. Mi tía někdy vyprávěla o stanici postavené jenom pro nás z Pásu. Hlavní město a te void. To je teď tady. Postavili ho naši lidé. Žijí v něm naši lidé. Nám z Pásu patří jeho moc. A díky těm zbraním, které jsme dneska namontovali, je naše napořád. Udělali jsme z něj domov. Ne jenom pro nás, ale pro všechny. Esá es domov nás všech. A je to díky nám třem.“

Po tvářích se jí řinuly slzy, v šestině gé jen pomalu. Radost ji rozsvěcovala zevnitř jako oheň a Salis pocítil zahanbení. Vidět Robertsovou takhle bylo jako přistihnout někoho při močení – příliš důvěrné a nesprávné. Ale když se odvrátil, viděl buben, jenž se rozkládal kolem nich. Rostliny, půdu, kraj nad nimi, který na ně mžoural jako obloha.

Už na Medině strávil patnáct měsíců. Déle než na kterékoli jiné stanici za celý život. Přišel sem, protože Marco Inaros a Svobodná flotila tu potřebovali lidi. Nezamýšlel se nad tím, co to znamená, leda snad že on sám je trochu víc SVP než samotná Aliance, a taková je i Svobodná flotila. Teď možná zahlédl záblesk něčeho, co se za tím skrývalo. Nikoli věčná válka. Místo k životu.

„Domov,“ vyslovil opatrně. Jako by to slovo bylo stvořeno ze skla a mohlo ho pořezat, kdyby ho použil příliš silně. „A díky dělům.“

„Díky nim nám něco opravdu patří,“ řekla Robertsová. „Protože teď nám to nemůžou vzít.“

Salis pocítil něco zvláštního v hrudi a dovolil mysli, aby do toho šťouchla. Pýcha, usoudil. Byla to pýcha. Pokusil se usmát a obrátil se k Robertsové, která mu úsměv oplácela. Měla pravdu. Tohle je to místo. Jejich místo. Ať se stane cokoli, teď mají Medinu.

Vandercaust pokrčil rameny, zhluboka si lokl z baňky a odříhl si. „Besse pro nás,“ prohlásil. „Ale co se týče tohohle? Jestli nám to někdy seberou, tak je zatraceně jisté, že už to nedostaneme zpátky.“

Kapitola pátá: Paová

„Já tomu prostě nevěřím,“ pravila Michio Paová.

Josep zívl, podepřel se loktem a pohlédl dolů na ni. Byl to krásný muž, krásný lehce zanedbaným způsobem. Nosil vlasy delší, než byl běžný sestřih, ale kratší než k ramenům. Šediny jen zvýrazňovaly jejich čerň. Kůže mu po desetiletích zhrubla a inkoust na ní vyprávěl příběh jeho života: vytetovaný přeťatý kruh SVP, později překrytý zdviženou pěstí radikální frakce, která se od té doby dávno rozpadla. Věty kolem zápěstí a na boku: Už žádná voda, příště to bude oheň a Milovat někoho znamená vidět ho tak, jak ho Bůh zamýšlel a Ölüm y chuma pas pas fóvos – to vše zaznamenávalo různé muže, jimiž se během života stal. Jeho vtělení. Jeden z důvodů, proč k němu Paová měla tak blízko. Byla téměř o desetiletí mladší, ale také prošla různými inkarnacemi.

„A to jako čemu?“ zeptal se. „Existuje tolik věcí, kterým se nedá věřit.“

„Že Inaros svolává své klany.“ Překulila se a vzala přitom s sebou přikrývku. Nešlo o to, že by se nahá necítila v pohodě, to jen teď, když skončili se souloží, byla připravena vrátit se do formálnějších rolí. Nebo blíže k nim. Josep to postřehl a bez komentáře se změnil z jednoho z jejích manželů v hlavního technika. Založil si ruce a opřel se o stěnu.

„Jde o tu schůzku, nebo o toho člověka?“ zeptal se.

„O obojí,“ řekla. „Něco na tom není v pořádku.“

„Když to říkáš, věřím ti.“

„Já vím. V těchhle případech se mi to stává pokaždé. Ten coyo, co všemu velí, změní plány, a já začnu mít pocit, že se z něj vyklube další Ashford. Další zatracený Fred Johnson. To je můj známý vzorec.“

„Je. Což neznamená, že by neplatil. Co se ti honí hlavou?“

Paová se naklonila dopředu, kousala si ret. Cítila, jak sebou její vlastní myšlenky mlátí jako slepé ryby. Hledala slova, jež by jim dala tvar. Josep čekal.

Podle podmínek jejich ketuby, svatební smlouvy, se skupinové manželství skládalo ze sedmi osob: z ní a Josepa, Nadii, Bertolda, Laury, Evanse a Oksany. Všichni si ponechali vlastní příjmení a tvořili trvalou posádku Connaughtu. Ostatní, kdo pod ní sloužili, přicházeli a odcházeli, uznávali ji jako kapitána, uznávali její rozkazy a také to, že svým manželům a manželkám neposkytovala žádné výhody, nicméně se všeobecně vědělo, že jádrem posádky je její rodina a tu nesmí nic ohrozit. Pomyšlení na oddělení rodiny a posádky bylo záležitostí pro lidi z vnitřních planet, příklad bezděčného předsudku, jenž Pozemšťany a Marťany vedl k pojetí života na palubě lodi jako něčeho odlišného od skutečného života.

Pro ně se pravidla měnila, jakmile se uzavřela přechodová komora, i když se neznali tak dobře, aby to viděli. Pro lidi z Pásu v tom žádný rozdíl nebyl. Princip jedné lodi, tak to někteří nazývali. Existovala loď, jež měla nespočet částí, jako má jediné tělo nespočet buněk. Connaught byla jedna část, a k ní patřila všelijak posbíraná chatrná plavidla spadající pod její velení: Panshin, Solano, Čarodějka z Endoru, Serrio Mal a tucet dalších. A její skupina byla jen částí Svobodné flotily: obrovského organismu, jenž si předával informace mezi buňkami pomocí úzkých svazků a rádia, který spotřebovával jídlo a palivo a pracoval s pomalou osudovostí mezi planetami jako velká ryba ve větším moři nebes.

Podle některých výkladů dokonce i pozemské a marťanské lodi byly součástí téhož jednolodního organismu, ale pro ni tohle pokaždé sklouzlo k hovoru o rakovině a autoimunních onemocněních, a metafora selhala.

Ovšem nyní měla důvod zamýšlet se nad tím.

„Nemáme řádnou koordinaci,“ zkoušela slova. „Když vykročíš jednou nohou, současně napřáhneš ruku. Jediný pohyb. My se tak nechováme. Inaros a vojsko. Sanjrani a finance. Rosenfeld a jeho výroba a projekty. My. Ještě nejsme propojení.“

„Je to pro nás nové,“ řekl Josep. Ta slova mohla působit jako odmítnutí, jako způsob, jak vysvětlit její neklid. Ale od něj znamenala nabídku. Něco, nač mohla reagovat, aby si vyjasnila myšlenky.

„Snad,“ přisvědčila. „Těžko říct. Třeba máme být jen loutky na provázcích, a ty všechny vedou k Pelle. On si něco vyvzpomene, a my hned skáčeme.“

Josep pokrčil rameny, přimhouřil hřejivé oči. „Dodal všechno. Lodi, palivo, munici, nadšení. Svobodu. Udělal, co slíbil.“ Vnímala jemnou provokaci v jeho slovech, a to bylo přesně to, co potřebovala.

„Udělal, co slíbil. Ale s jeho skutečnými činy už to není tak skvělé. Johnson je naživu. Smith žije. Ganymedes pouze vyhlásil neutralitu. Stále vrháme skály na Zemi, ale nezdá se, že bychom se v dohledné době dočkali jejich kapitulace. Když se ohlédnu a podívám na všechno, co nasliboval, nevidím to nikde na talíři.“

„Politici jsou takoví immer a pořád. Stejně je to víc, než pro Pás udělal kdokoli jiný. Vnitřní planety už se jen tak tak drží. A s Hornblowerem a dalšími podobnými loďmi se zásobíme na dlouhá léta. To je náš úkol. Dodat všem jídlo a vzduch a zásoby. Poskytnout nám šanci na Pás bez boty na šíji.“

Paová vzdychla a poškrábala se na koleně – nehty na kůži zněly suše a tiše jako písek. Vzduchový recyklátor klapl a zašuměl. Pohon, který je oba držel dole na palubě, pravidelně hučel.

„Jo,“ řekla.

„Ale?“

„Ale,“ chtěla pokračovat, ale nakonec to nechala být. Pro svůj nepříjemný pocit už nenacházela další slova. Možná se dostaví, až bude třeba, nebo se možná uklidní, aniž by je musela vyslovovat.

Josep změnil polohu, přenesl váhu a pokývl k protinárazovému křeslu. „Chceš, abych zůstal?“

Paová to zvážila. Byla by laskavost říct ano, ale pravda byla taková, že ať sdílela své tělo s kýmkoli, spala lépe sama. Josepův úsměv jí dal najevo, že její odpověď slyšel už předem. I to na něm měla ráda. Přistoupil k ní, políbil ji na čelo těsně pod linii, kde jí začínaly vlasy, a začal si oblékat kombinézu. „Nechceš čaj?“

„Ani ne,“ odpověděla.

„Měla bys,“ řekl. Takové věci obvykle neříkal.

„Tak dobrá.“ Shodila přikrývku, umyla se a oblékla. Když vstupovali do marťanské jídelny, opírala se o něj. Koneckonců tu nebyl nikdo z vnější posádky. Jen Oksana a Laura dojídaly misky hub s omáčkou. Byla tu pouze rodina. Josep zamířil k jiné lavici, nechala ho sedět kousek dál od jejich manželek. Oksana se čemusi smála. Laura pronesla cosi ostrého a jízlivého, ale bez opravdového zanícení. Slova Paová nezachytila.

Josep jim oběma donesl baňky čaje, chvíli spolu seděli v příjemném mlčení. Upíjela a svíravá chuť nápoje spolu s doznívajícím potěšením ze sexu ji uklidňovaly, aniž by si předtím byla vědoma neklidu. Když si spokojeně povzdechla, Josep povytáhl obočí.

„Ano,“ řekla mu. „Jsi náramně bystrý. Přesně tohle jsem potřebovala.“

Naznačil úklonu, pak se zatvářil vážně. „Pořád myslíš na to, cos povídala? O koordinaci?“

„Nedělej si starosti,“ opáčila, ale on pokračoval.

„Zradili tě dva muži, kteří měli být tvými veliteli. Johnson, když jsme patřili k jeho SVP. Ashford na Behemothu. Okulski v odborech. Osamostatnili jsme se právě proto, jasné? Jenže teď zase nejsme nezávislí. Teď patříme ke Svobodné flotile, protože nás Inaros přesvědčil. Ne jenom tebe. Nás všechny.“

„Máš pravdu,“ přisvědčila. „Nejspíš se pořád vracím k něčemu, co se stalo někdy dřív. Měla bych to nechat být.“

„Neměla by ses vzdávat něčeho, co tě vzdělává,“ pravil. „Vesmír strávil hodně času tím, že se ti snažil něco sdělit. A ty to teď zpochybňuješ. Třeba tě všechny ty události měly připravit právě na tuhle situaci.“

Paová pocítila jakési sevření v prsou. „Ty mu taky nevěříš.“

„Já? Podle mě nemůžeš nikoho posuzovat. Já nedůvěřuju ani Bohu.“

„Ty jsi ten nejhorší mystik, jaký kdy existoval,“ prohlásila Paová, ale zasmála se přitom.

„Já vím.“ Josep potřásl hlavou. „Úplně nemožný prorok, to jsem já. Ale…,“ zvedl prst, „… znám tebe. Jsi ten typ člověka, který předstírá, že neví nic o věcech, které ve skutečnosti chápe, čistě proto, aby nedošlo k žádným sporům. Takže i pokud se domníváš, že se možná mýlíš a všechno bude v pořádku, radši se na to podívej pořádně a ještě jednou se ujisti, že všechno klape. Když vesmír potřebuje nůž, tak si ho udělá. A nikdo není ostřejší než ty.“

„A co když se ukáže, že vesmír je jen hromada chemikálií a srážejících se energií, dokud nedojde světlo?“

„Potom je porovnávání vzorců ten nejlepší způsob, jak nenarazit,“ pravil. „Pověz mi, jestli velký Marco do vzorce zapadá. Tys viděla víc než já.“

„Pochybuju o tom,“ řekla a vzala ho za ruku, on podržel její. Po chvilce si k nim přisedla Laura, pak Oksana. Hovor se stočil na méně nebezpečná témata, třeba oč je marťanské provedení v lodích horší než to z Pásu, na nejnovější zprávy o posledním úlovku Čarodějky z Endoru – další získané koloniální lodi, o Carmondyho hlášení z prohlídky Hornblowera. Probrali záležitosti týkající se řízení Connaughtu. Ale ten drobný uzel jí pořád seděl někde pod žebry a připomínal, že něco není v pořádku.

Do své kajuty se vrátila sama. Padla na lehátko, přetáhla si přikrývku přes hlavu a zdálo se jí o obrovité křehké obludě plující s proudy hlubokého oceánu, ovšem ten oceán byl plný hvězd a zvíře se skládalo z lodí, a jedna z nich byla ta její.

* * *

Nic tak velkého jako revoluce nemůže přežít, aniž by to bylo následně vykládáno pouze jediným způsobem. Vzestup stanice Cerery – nebo její pád, podle vnitřních planet – znamenal pro Marka Inarose a Svobodnou flotilu určitou předzvěst. Při zpětném ohlédnutí se zničení jednoho vodního tahače jevilo až směšně bezvýznamné na to, aby postavilo Zemi a Mars proti sobě, byť třeba jen po krátkou dobu, nicméně to stačilo. Když tradiční utlačovatelé Pásu pro změnu namířili zbraně proti sobě navzájem, vstoupil do věci SVP a zmocnil se přístavního města pásu asteroidů.

Nikdo tehdy nečekal, že to tak vydrží. Dříve či později se Mars i Země postaví na nohy a Ceres znovu padne. Anderson Dawes, faktický vládce stanice, ztratí moc, kterou si přivlastnil, vymyslí pro sebe nějaký nový plán, nebo bude dál přežívat jako symbol, jako mučedník. Každý samostatný prostor se dal získat pouze na přechodnou dobu.

Jenomže k pádu nikdy nedošlo.

Zhroucení Ganymeda a odhalení plánů společnosti Mao-Kwikowski s protomolekulou upoutalo pozornost současných vládnoucích sil. Potom Venuše zrodila a odchovala obrovskou záhadnou strukturu, jež vytvořila první bránu. V době, kdy Behemoth doprovázel spojené síly Země a Marsu za účelem prozkoumání brány a posouzení jejích nesmírných, složitých důsledků, spřádal Anderson Dawes síť vztahů. Korporace na Měsíci, Marsu i Lagrangeových stanicích, Pás, Jupiterovy měsíce – nikdo si nemohl dovolit zastavit obchodování na celá léta, než bude přístav znovu dobyt. Podle osvědčeného způsobu, který lidstvo používalo už od doby, kdy ho poprvé zapsali do sumerské hliněné tabulky, trvaly dočasné dohody tak dlouho, až se staly neviditelnými.

A když se otevřely brány za branou a příval lidstva začal proudit k novým sluncím a planetám, našlo se dost peněz i moci, aby Cerera zůstala ve stejném stavu, v jakém nyní byla. Anderson Dawes věděl, koho podmáznout a kdy přijmout kompromis, aby doprava v jeho přístavu nerušeně pokračovala.

Vlivem dlouhého manažerského působení přežil velký vyjednavač vlastní postavení coby rebela a místo toho se stal politikem. Dawes získal úctyhodnost a stanice Ceres se stala prvním městem Pásu přesně v době, kdy to nikomu nevadilo.

A pak přišla Svobodná flotila a celý ten hrad z písku jedním kopnutím shodila do vln. Dawes jako každý politik zhodnotil hráče a jejich moc, šance a jistoty. Příběh vzestupu Cerery se namísto vítězství oportunismu a politické obratnosti stal především předzvěstí vzestupu Svobodné flotily. Dawes tuto novou verzi sebe a své stanice přijal. Vybral si svou stranu, právě jako to udělala ona.

Nyní stál v přístavu a čekal na ni, až vystoupí z Connaughtu. Rotační gravitace stanice její loď uzamkla v kotevních svorkách. I kdyby došlo k výpadku energie, setrvačnost by plavidlům zabránila v pádu do temnoty. Paová i tak nerada opouštěla svou loď. Připadalo jí to jako zbytečné riziko.

„Michio,“ pozdravil ji Dawes zářivým úsměvem a stiskl jí ruku. „Rád vás vidím takhle naživo.“

„Nápodobně,“ opáčila. Nebyla to pravda. Dawes strávil příliš mnoho let jako blízký spojenec Freda Johnsona, a jeho pach ze sebe sotva kdy smyje. Ale představoval nutné zlo, a ve svých dobrých dnech patrně udělal pro Pás víc užitečného, než že by mu uškodil. Pokynul jí k elektrickému vozíku se dvěma policisty v lehké zbroji.

„To mě zatýkáte?“ zeptala se lehkým, pobaveným tónem.

Dawes se uchechtl. „Od pádu skal na Zemi jsme posílili bezpečnostní složky,“ vysvětlil. Jeho líce, poznamenané jizvami po akné, ztvrdly, do jeho výrazu se vkradla temnota. „Na Cereře žije přes milión obyvatel. Nikomu z nich se nezamlouvá, co se stalo.“

„Měli jste tu nějaké potíže?“ zajímala se Paová. Došli k vozíku.

„Nějaké se najdou vždycky,“ odvětil Dawes a po krátkém zaváhání dodal: „Ale poslední dobou jich bylo o něco víc.“

Vozík sebou škubl, obrátil se a zamířil nahoru po široké rampě vedoucí do vlastní stanice. Mírně přilnavá kola při otáčení vydávala zvuky mezi sykotem a praskáním. Paová se ohlédla na kotviště Connaughtu. Snad si měla vzít s sebou nějaké vlastní stráže. Carmondyho muži byli ještě stále na Hornblowerovi, ale Bertold a Nadia měli bojový výcvik. Teď už na to ovšem bylo pozdě.

Úřední prostory se nacházely vně, nejblíže povrchu stanice, kde bylo působení Coriolisových sil nejslabší. Staré tunely prodělaly od převzetí Cerery SVP přestavby, ale stále tu bylo patrno jejich stáří. Dawes udržoval lehkou, nezávaznou společenskou konverzaci, aby ji příjemně naladil, a byl v tom tak dobrý, že to vskutku fungovalo. Když si mohli takhle vykládat o tom, které restaurace nabízejí nejlepší párky a černou omáčku, nebo o tom, co se stalo, když si jakési náboženské shromáždění pronajalo stejné místnosti jako festival hudby raï, nemohla tu přece vládnout nijak nebezpečná situace. Paová věděla, že je to pouze iluze, ale přesto si jí cenila. Žádný z nich se nezmínil o skutečném důvodu, proč tu jsou. Nikdo nevyslovil Inarosovo jméno.

Samotné setkání se mělo uskutečnit v zahradě na úředním podlaží. Široký klenutý strop zářil světlem plného slunečního spektra. Sloupy a stěny obrůstal břečťan, statné kapradiny rozpínaly své velké listy jako volavky, připravené vzlétnout. Vzduch voněl hydroponiemi, jídlem a vínem. Zaslechla Sanjraniho vysoký, tenký hlas, ještě než zahnuli za roh. Bez důkladného prověření soupisů hnojiva na každé stanici bude všeobecné rozšíření hospodářství na dusíkové bázi potlačeno různými ilegálními vstupy. Další variace na jeho stálé téma. Bylo skoro milé zase to slyšet. Dawes se dotkl jejího lokte a ukázal jí mezi malý vodotrysk a spirálu kapradí, a už byli na místě. Pět vůdců Svobodné flotily. Nico Sanjrani, který vypadal spíš jako kupec středního věku než hlavní ekonom rozvíjející se říše. Rosenfeld Guoliang se svou poďobanou tmavou pletí a až příliš pohotovým úsměvem, generál druhé flotily a car průmyslu. A v křesle z proplétaného bambusu seděl sám Marco Inaros, muž, který to vše umožnil.

Vítězství mu slušelo. Vlasy mu spadaly na ramena, držení těla připomínalo ladnost šelmy. Když se zvedl, aby ji a Dawese přivítal, pocítila ozvěnu jeho přitažlivosti. Ať už ten muž byl čímkoli, měl charisma, jehož pomocí by dokázal vylákat z hadů jejich jed. Předpokládala, že právě tento talent mu umožnil získat od Marťanů jejich lodi, munici, veškerý materiál, díky němuž mohl zahájit svou revoluci. Jediná další osoba v místnosti byl Inarosův hubený syn s očima šílence Filip. Paová si dávala dobrý pozor, aby na chlapce nezírala. Cítila v něm cosi, co ji znepokojovalo, a připadalo jí snazší držet se zpátky než začít se jím zabývat.

„Naše úžasná Michio Paová!“ zvolal Marco. „Výborně! Teď jsme tu všichni. Zakladatelé našeho národa.“

„Máte záznamy o nejnovějších přírůstcích?“ zeptal se Sanjrani. Buď si neuvědomoval, že vstoupil do Marcova přivítání, nebo mu to bylo jedno. „Potřebuju kompletní účetnictví.“

„Carmondy na tom pracuje,“ odpověděla.

„Takže prosím o brzké dodání.“

„Nico, hochu,“ ozval se Rosenfeld. „Nebuď osel. Nejdřív kapitánku Paovou pozdrav.“

Sanjrani se zamračil na Rosenfelda, pak na Inarose, a nakonec se obrátil zpátky k ní a úsečně pokývl. „Zdravím.“

„Teď když je náš vnitřní kruh pohromadě,“ pravil Dawes, „mohli bychom snad už vědět, co je důvodem našeho setkání. Ne že by mi nebylo potěšením ocitnout se s vámi v jedné místnosti, ale…“

Marco se usmál na svého syna, který si za ním pohrával s pouzdrem pistole. „Zlomili jsme Zemi a porazili Mars. Johnsonova odnož SVP se projevila jako kolaborantská – což vždycky byla. Všechno, k čemu jsme směřovali, je hotovo. Nastal čas přejít ke třetí fázi.“

Všechno, k čemu jsme směřovali, kromě smrti Smithe a Freda Johnsona, pomyslela si Paová, ale neřekla nic. Mlčení ostatních se dost možná týkalo toho samého.

Když Dawes promluvil, zvolil opatrný, konverzační tón. „Netušil jsem, že máš připravenou ještě třetí fázi.“

Marcův úsměv mohl znamenat hněv nebo potěšení, vztek nebo zadostiučinění. „Tak teď to víš,“ prohlásil.

Kapitola šestá: Holden

„Připadám si, jako bych měl šeptat,“ řekl Holden. „A chodit po špičkách.“

„Vznášíme se,“ poznamenala Naomi.

„Po metaforických špičkách.“

Na velitelské palubě vládla temnota až na odraz záře jejich monitorů. Alex spal ve své kajutě, sledování monitorů přenechal Holdenovi a Naomi. Když viděl naposled Bobbie s Amosem, procházeli loď a prováděli testy všeho možného kromě komunikačních systémů: zbraní lokální obrany, trysek, magnetického děla na kýlu, systémů podpory života. Od samého začátku mise si Bobbie dávala velký pozor, aby v Holdenovi nevzbudila pocit, že na jeho lodi přebírá velení, ale její respekt nesahal tak daleko, aby se neseznámila s každým centimetrem na Rosi ještě před startem. I kdyby šlo jen o kontrolu Amosova přesměrování přívodu vody do jídelny. Ti dva vždycky budili dojem, jako by se bavili o zbraních. Takový vážný, profesionální rozhovor lidí, kteří si uvědomují, že pracují se zařízením, jež může zabíjet. Holden si vlivem jejich chování připadal, jako by on sám postupoval při prověřování lodi poněkud ledabyle.

Clarissa… Nevěděl, kde se právě nachází. Od posledního letu ji zahlédl jen párkrát, jako by byla nějaký přízrak, který kdesi přibrali na palubu a který nechce být viděn. Většinou o ní jen slyšel – jak postupně nabírá sílu, že jí její implantáty z černého trhu už nepůsobí takové nevolnosti, že vypátrala elektrický sdružovač, jehož vinou světla ve strojovně svítila matně… To vše zaslechl od zbytku posádky. Nelíbilo se mu to, ale aspoň se s ní nemusel bavit.

Plán byl prostý. Azurový drak nebyl válečná loď, sloužil geologickému průzkumu. Místo ochrany spoléhal na to, že vesmír je rozlehlý, loď malá a její oběžná dráha vzdálená od Země a Měsíce, takže se vždycky může rychlým letem vrátit do Pásu nebo k Jupiterovým měsícům, kdyby po ní někdo šel. Všechny aktivní systémy – transpondér, radar, ladar, rádio – měla vypnuté, aby na sebe neupozorňovala. Nemohla zabránit světlu, aby se odráželo od jejího trupu, a nemohla skrýt své zplodiny, ale pohybovala se, jak nejtišeji dokázala. Omezovalo ji to na použití pasivních senzorů a dorozumívání úzkým paprskem. To ovšem stačilo, aby sloužila ke koordinaci útoků při vrhání kamenů na Zemi, ale byla přitom napůl slepá.

A právě na to Bobbie spoléhala.

Stanovili si kurz, který je dovede do blízkosti Azurového draka, načež zařídili přesun spojené flotily, který by zakryl záři jejich spalin. Šlo o to naplánovat rychlý přístup k nepříteli, ale bez onoho typického obratu zády v polovině trasy. Pouze získají dostatečnou rychlost, které se zbaví, jakmile se dostanou blíž, a pak Rosi zmizí ve tmě a bude se pouze vznášet. Bez aktivních senzorů je Azurový drak zaznamená pouze vizuálně – tečičku v prázdnotě –, až pak je bez radaru či ladaru identifikují jako hrozbu.

Nakonec na ně přijdou. Ale pokud všechno půjde tak, jak Bobbie zamýšlela, už na tom nebude záležet.

Bylo to nejpomalejší přibližování, jaké Holden pamatoval od chvíle, kdy Rosi získali, a byl z toho celý netrpělivý a podrážděný.

Od výtahu se ozvaly hlasy. Bobbiin vážný, ostrý a profesionální, Amosův přívětivý a veselý. Vpluli na palubu, nejprve Bobbie, po ní Amos. Bobbie se chytila madla a zastavila se. Amos na palubu klepl kotníkem a zbavil se vlastní setrvačnosti tak, že se postavil nohama na strop a vstřebal ji koleny. Zůstal tak hlavou dolů. Rosi obvykle létala s menším přetížením než plné gé, aby šetřila reaktivní hmotu, a také kvůli Naomi, ale vždy měli v lodi pevně určený směr dolů. Takhle se vznášet bylo prostě divné.

„Jak to jde?“ zeptala se Bobbie.

Holden ukázal k monitoru. „Nic nového. Nezdá se, že by si nás všimli.“

„Reaktory mají pořád vypnuté?“

„Tepelná signatura stále stejná.“

Bobbie stiskla rty a přikývla. „Už to nebude dlouho trvat.“

„Můžeme je odstřelit,“ navrhl Amos. „Rozhodnutí není na mně, ale podle mojí zkušenosti ten, co dá první ránu, obyčejně vyhrává.“

„Ukažte mi odhad dosahu,“ řekla Bobbie. Holden ukázal obraz soustavy pasivních senzorů. Azurový drak ve vzdálenosti zhruba pěti miliónů kilometrů od nich byl asi desetkrát dál než Měsíc od Země. Jeho posádka nejspíš neobnášela víc než tucet lidí. V nekonečném hvězdném poli ho neozbrojené oko nemohlo postřehnout. I kdyby nepřítel letěl naplno, oblak jeho zplodin by vypadal pouze jako jedno světélko z miliard. „Jak přesný je ten odhad?“

„Nevím jistě,“ odpověděl Holden. „Obvykle používáme ladar.“

„Plus minus deset procent,“ mínila Naomi. „Na takovou vzdálenost a při tomhle měřítku narůstá chyba měření hodně rychle.“

„A s ladarem?“ zeptala se Bobbie.

„S přesností na metr,“ řekla Naomi.

„Napadlo vás někdy, kolik všelijaké munice tam venku poletuje?“ Amos se protáhl, dotkl se nataženými prsty podlahy. Ten dotek ho téměř nepostřehnutelně začal zdvihat ke stropu a současně jím otáčet do vzpřímené polohy. „Jen si představte všechny ty salvy vypálené z děl lokální obrany, které nic nezasáhly. Salvy z elektromagnetických děl, ať už prošly nějakou lodí, nebo ne. Tam někde se pohybují tou samou rychlostí, jako když opustily hlaveň.“

„Když na ně vypálíme, stejně se budou rozhlížet, kdo to byl,“ poznamenala Naomi.

„Třeba ne,“ pravil Amos.

Naomi se podívala na Bobbie. „Brzy budeme muset zahájit brzdný manévr, jinak se prosmýkneme těsně kolem nich.“

„Jak moc brzy?“ zeptala se Bobbie.

„Do tří hodin,“ řekla Naomi. „Kdybychom to přetáhli, budeme muset brzdit na šťávě nebo riskovat, že nám decelerační gé roztrhá pár cév, které bychom si radši uchovali vcelku.“

Bobbie si začala rychle poklepávat palcem o prostředníček. Když přikývla, zdálo se, že dává za pravdu spíš vlastním myšlenkám. „Do hajzlu s tím. Už mě to čekání nebaví. Jdu probudit Alexe. Ať už to máme z krku.“

* * *

„Tak fajn, hoši a děvčata,“ pravil Alex se svým táhlým přízvukem. „Všichni připoutaní a připravení?“

„Hotovo,“ odpověděl mu Holden na otevřeném kanále a pak poslouchal, jak postupně odpovídají ostatní. Včetně Clarissy Mao. Byla to iluze, zrozená z očekávání, ale připadalo mu, jako by světla byla náhle jasnější, jako by Rosi po týdnech v doku cítila vzrušení, že konečně dělá něco důležitého.

„Reaktor v pořádku,“ hlásil Amos ze strojovny.

Alex si odkašlal. „Dobrá. Můžeme za deset… devět…“

„Uviděli nás,“ ozvala se Naomi. „Zaznamenávám akci manévrovacích trysek.“

„Tak dobře. Tři–dva–jedna,“ dokončil Alex a Holden tvrdě dopadl naznak do protinárazového křesla. Gel ho pevně objal, loď vydala hluboké zadunění pohonu, jak nabírala rychlost. Z Azurového draka to muselo vypadat, jako by se objevila nová hvězda. Supernova mnoho světelných let od jejich lodi. Nebo snad něco méně nebezpečného, zato ale o hodně blíž.

„Zapnuli ladar,“ hlásila Naomi. „A… zaměřili nás.“

„Spustili reaktor?“ zeptal se Holden v téže chvíli, kdy Bobbie řekla: „Dejte mi ovládání zbraní.“

Naomi odpověděla oběma najednou. „Jejich pohon zvyšuje výkon. Máme tak půl minuty. Máš ovládání, Bobbie.“

„Holdene,“ štěkla Bobbie. „Zazvoň jim u dveří. Alexi, propoj manévrování s ovládáním zbraní.“

„Hotovo,“ řekl Alex.

Holden přepnul na úzký svazek. Rosi vzápětí našla spojení. „Azurový draku, tady je Rosinante. Možná jste o nás slyšeli. Blížíme se. Vzdejte se…“

Gravitace z motorů náhle vypadla, jejich křesla zasyčela, loď se otočila současně podél dvou os.

„Vzdejte se ihned a připravte se na obsazení.“

Naomin hlas zněl klidně a soustředěně. „Reaktor nepřítele se zahřívá.“

Loď jako by zaškobrtla a vrhla Holdena s Naomi proti bezpečnostním pásům. Dělo na kýlu hodilo celou lodí dozadu coby jasný matematický důkaz vztahu hmotnosti dvou kilogramů wolframové oceli, pohybující se zlomkem světelné rychlosti. Pěkně násilná demonstrace třetího Newtonova zákona. Holdenovi se stáhly útroby, když se pokusil naklonit dopředu. Vteřiny se vlekly.

Naomi vydala tichý, spokojený hrdelní zvuk. „Fajn, vypínají reaktor. Odhazují jádro. Ve zplodinách žádný dusík. Neřekla bych, že přišli o vzduch.“

„Hezký výstřel,“ prohodil Amos na otevřeném kanálu.

„Zatraceně,“ pravila Bobbie, když se Rosi vrátila zpátky na původní dráhu. „A já o to přišla.“

Gravitace z tahu motorů se vrátila, postrčila Holdena zpátky. Zpomalovali při přibližování k vědecké lodi. Teď to bylo horší – cítil ta dvě gé v čelisti a v týle.

„Prosím odpovězte, Azurový draku, nebo na vás znovu vypálíme,“ řekl.

„To mi nepřipadá správné,“ namítla Naomi.

„Oni si začali,“ ozval se Alex shora z pilotní paluby. „Mají podíl na každém kameni, který na Zemi dopadl.“

Holden si nebyl jistý, co Naomi svým výrokem vlastně myslela, ale ona to už nijak nezdůrazňovala, takže snad s Alexem souhlasila. „Nedostávám od nich žádnou odpověď, Bobbie,“ řekl. „Jak chceš pokračovat?“

Bývalá marťanská mariňačka místo odpovědi slezla ze střeleckého stanoviště, namáhavě ručkujíc v dvojnásobné gravitaci. Svaly na jejích pažích se napínaly jako provazy, její výraz jasně hovořil o bolestivosti toho úsilí i o tom, že se jí to svým způsobem líbí. „Dej jim vědět, že pokud se pokusí na nás vypálit, nedostanou na cestu do vězení žádná protinárazová lehátka,“ pravila a pokračovala dolů k přechodové komoře. „Já se jdu jen převléknout do něčeho pohodlnějšího.“

Křesla se pohnula, Alex upravil trajektorii tak, aby Azurového draka vinou svých zplodin neproměnili v oblak štěrku. Bobbie zavrčela a pevněji se přidržela madel.

„Víš, že tady máme výtah, ne?“ podotkl Holden.

„Ale to pak není žádná legrace.“ Bobbie mu zmizela z dohledu.

Naomi se ve vysoké gravitaci pomalu otočila, aby jí viděl do tváře. Její úsměv obsahoval vše – nepohodlí a potěšení a ještě cosi, co vypadalo jako předtucha. „Takže taková ona je, když sama sobě povolí vodítko.“

Trvalo poměrně dlouho, než se zbavili zbytkové rychlosti a vyrovnali oběžné dráhy. Holden na půl ucha poslouchal, jak Alex, Amos a Naomi spolu se systémem Rosi řeší, jakým způsobem se dostat do pozice vedle cizí lodi. Tu a tam se do jejich debaty vložila i Bobbie, pokud právě neskládala svůj oblek s posilovači a nesoustředila se zcela na kontrolu jeho systémů. Větší pozornost věnoval nepříteli. Azurový drak se jen tiše vznášel. Oblak radioaktivního plynu, který býval jeho fúzním jádrem, se pod ním pozvolna rozplýval, až se zdál jen nepatrně hustší než okolní vakuum. Žádný nouzový maják. Žádná výzva k boji, ani ohlášení kapitulace. Žádná odpověď na jeho zvonění a otázky. To mlčení začínalo působit strašidelně.

„Nemyslím, že bychom je bývali zabili,“ řekl nahlas. „Nejspíš jsme je nezabili, co?“

„Není to moc pravděpodobné,“ odpověděla mu Naomi, „ale na to patrně brzy přijdeme. V nejhorším případě jsme to udělali, a tím pádem nepříteli přece jen poněkud znesnadníme vrhání kamenů na Zemi.“

Něco v jejím tónu ho upoutalo. Oči měla upřené na monitor, ale zdálo se, že se na obraz příliš nesoustředí. V mysli byla milióny kilometrů odsud.

„Není ti nic?“

Naomi mžikla, potřásla hlavou, jako by si ji chtěla vyčistit, a nasadila úsměv, který působil jen malinko nuceně. „Jen mi přijde divné, když jsem znovu tady venku. A nemůžu si pomoct, pořád mě pronásleduje pomyšlení na to, koho asi na té lodi znám. Dřív jsem na to moc nemyslela.“

„Věci se změnily,“ přisvědčil Holden.

„Jo, ty jsi vždycky býval ten důležitější.“ Její úsměv nabral jistou strnulost. „A teď si ti nejlepší vyšetřovatelé dávají schůzku se mnou.“

Alex oznámil, že zaměřil přechodovou komoru Azurového draka. Chystalo se násilné otevření. Bobbie zprávu potvrdila a oznámila, že je připravena ke vstupu na palubu. Vrátí se, až zajistí nepřítele. Všechno to znělo náramně vojensky a velice marťansky. Jejich hlasy zněly trochu vzrušeně. Částečně za to mohly obavy, převlečené do slavnostního hávu, ale ne docela. Poprvé, co pamatoval, Holden přemýšlel, jak to zní v Naominých uších. Její přátelé se připravují napadnout a možná i zabít lidi, mezi nimiž vyrostla. Jejímu vztahu k nim nikdo na Rosinante nemohl plně porozumět.

Pracovali už na všech možných stranách toho nepřehledného zmatku, který lidstvo vytvořilo z Pásu a roztroušených kolonií za ním. Bojovali v žoldu SVP proti pirátům. Měli smlouvy se Zemí i Marsem a soukromými společnostmi s jejich vlastními zájmy. Když teď na Naomi myslel, nejen na ni samotnou, ale na ni jako výsledek života, který žila, a který před ním teď postupně odhalovala, viděl, že se dočista změnil jeho úhel pohledu. A změnilo to i jeho samotného.

„Musíme je zastavit,“ řekl.

Obrátila se k němu, v očích zmatek. „Koho? Tyhle pitomce? Ovšemže musíme.“ Celou loď rozezněl hluboký řinčivý zvuk – to se propojily přechodové komory. Na Holdenově obrazovce se rozsvítil poplach, ale on si ho nevšímal. Naomi naklonila hlavu, jako by Holden byl hádanka, kterou zatím úplně nerozluštila. „Ty sis myslel, že se cítím mizerně kvůli nim?“

„Ne,“ odpověděl. „Nebo možná ano, ale ne tak docela. Všichni na té lodi si myslí, že dělají správnou věc. Když shazují na Zemi balvany, dělají to proto, aby… chránili děti na svých lodích, které musí vystačit s malým množstvím kyslíku nebo nekvalitními filtry. Nebo tam jsou lidé, kteří přišli o své lodě, protože Spojené národy změnily daňové zákony.“

„Nebo si myslí, že zabíjet jiné lidi je náramná švanda,“ doplnila Naomi. „Nedělej z nich romantiky jenom proto, že používají ospravedlnění, na kterých opravdu něco je.“

Ozvalo se druhé zařinčení, hlubší než první. Naomi se rozšířily oči a Holdenovi se v téže chvíli sevřely vnitřnosti. To nebyl dobrý zvuk.

„Alexi? Co to je?“

„Mám dojem, že tady vznikl takový problémek, lidičky.“

„Já jsem v pořádku,“ ozvala se Bobbie, ale její tón dával jasně najevo, že jde o akutní záležitost.

Naomi se otočila ke svému monitoru, rty pevně sevřené. „Co to tu máme, Alexi?“

„Pastička,“ odvětil Alex. „Vypadá to na nějaký magnetický zámek na jejich straně. Zmrazil celý ten mechanismus. A Bobbie…“

„Uvízla jsem mezi našimi a jejich vnějšími dveřmi,“ doplnila Bobbie. „Nic se neděje. Prostě si prorazím cestu a…“

„Ne,“ řekla Naomi a Holden rychle pohlédl na alarm na vlastním monitoru. „Je to propojené, mohla bys rozbít současně obě komory. Zůstaň v klidu a nech mě přemýšlet, jak tě odtud vysvobodíme.“

„Hele,“ všiml si Holden, „nevíte někdo, proč jsme právě přišli o soustavu senzorů?“ Na obrazovce mu vyskočilo další poplachové hlášení. Nepříjemný alarm se mu rozezněl i v hlavě. „Nebo tady o ty ZLO?“

Všichni na okamžik ztichli, a pak, po chvíli, která jako by se vlekla hodiny, ačkoli trvala nějakých pět šest vteřin, se ozýval jen klapot prstů na řídicích panelech a švitoření Rosinanty, která jim odpovídala na dotazy. Ještě dřív, než se mu dostalo potvrzení, byl si jistý odpovědí. Vnější kamera přejela povrch trupu Rosi. Azurový drak přivinutý k jejich lodi se choval spíše jako parazit než jako zajatec. Pak se zablesklo, vyšlehly jiskry a na monitorech zazářila žluť ohrožení. Holden posunul kameru. Na boku Rosi dřepěly tři pavoukovité konstrukční mechanismy s hořícími svařovacími aparáty a zařezávaly se do trupu.

„Svlékají nás,“ řekl.

Když Alex promluvil, jeho předstíraná zdvořilost nedokázala zakrýt hněv. „Můžu zapnout motory a trochu nás uvést do pohybu. Shodit je do našeho kužele zplodin, a hotovo!“

„Jenomže to bys slisoval přechodové komory,“ namítl Holden. „Bobbie by to rozmačkalo.“

„Nojo,“ hlesl Alex. „Jasně. Špatný nápad.“

Holden přebral ovládání obranných děl a pokusil se je nastavit tak, aby zaměřila jeden z robotů, ale ty byly příliš blízko. Naskočil mu nový alarm. Zpevněné elektrické vedení začalo vysílat chybová hlášení. Mechanismy se zarývaly hlouběji do lodi. Nepotrvá dlouho, a způsobí jim vážné potíže. A jestli se jim podaří propálit mezi trupy…

„Co se stane, když Bobbie rozbije přistávací chodbičku?“ štěkl Holden.

„V nejlepším případě ji nebudeme moct používat, dokud ji nedáme opravit,“ odpověděla Naomi. „V nejhorším při jejich propojení použili sekundární past, která Bobbie zabije a nás připraví o vzduch.“

„To je v pořádku,“ mínila Bobbie. „Já bych to riskla. Dejte mi vteřinu…“

„Ne,“ křikl Holden, „ne, počkej. Najdeme jiný způsob. Nikdo neumře. Ještě máme dost času.“

Jenomže zase tolik ho neměli. Řezák znovu vzplanul. Ozval se Amos, ale jeho hlas zněl nesprávně. Příliš tence, příliš blízko. „Víš přece, kapitáne, že máme ještě jednu přechodovou komoru. Sklad je zrovna tady u strojovny.“

Holdenovi se rozbřesklo. Amos měl změněný hlas, protože už si na sebe vzal ochranný oblek. Mluvil přes mikrofon v přilbě.

„Co si myslíš, že děláš, Amosi?“

„Nic extra. Počítám, že bysme vyskočili ven, zabili pár hajzlů, co si to beztak zaslouží, zalátali ty díry, no a tím by byla hotová ta první část.“

Naomi zachytila Holdenův pohled a přikývla. Společně prožitá léta a nespočet krizí, kterým spolu čelili, mezi nimi vytvořily jisté telepatické spojení. Naomi zůstane v lodi a dostane Bobbie bezpečně z pasti, Holden půjde s Amosem odrazit nepřítele.

„Dobrá.“ Holden sáhl po svých bezpečnostních popruzích. „Připrav mi taky oblek. Jdu dolů.“

„Jeden ti nechám,“ řekl Amos. „Ale asi tě kapku předběhneme.“

„Počkat. My?“

„Už jsme v komoře,“ ozvala se Clarissa Mao. „Popřej nám štěstí.“

Kapitola sedmá: Clarissa

Během svého druhého roku ve vězení se Clarissa účastnila kurzu poezie, který zorganizoval vězeňský kněz. Nedoufala, že by z toho něco zvláštního vzešlo, ale byla to půlhodina týdně, kdy mohla sedět v šedozelené místnosti s ocelovými židlemi připoutanými k podlaze spolu s půltuctem spoluvězňů a dělat něco jiného než spát nebo sledovat cenzurované zpravodajství.

Od samého začátku to byla katastrofa.

Z mužů a žen, kteří sem každý týden přicházeli, jedině ona a kaplan měli vysokoškolské vzdělání. Dvě z žen byly tak nadopované antipsychotiky, že jako by tu ani nebyly. Jeden z mužů – sériový násilník, který zavraždil své dvě nevlastní dcery pomocí chemického omračovacího spreje, jímž je mučil, dokud nepřestaly definitivně dýchat – si natolik oblíbil části Popeových Esejů o člověku, že se pustil do skládání dlouhých epických veršů, které ovšem postrádaly rytmus. Jeho oblíbenými náměty byla nespravedlnost soudního systému, který neposkytuje dostatek prostoru jeho charakteru a sexuálním preferencím. Potom tu byl chlapec s kulatou tváří, který se zdál příliš mladý na to, aby provedl něco, čím by si zasloužil doživotí v takové díře, a tady psal sonety o zahradách a slunečním svitu, které působily bolestivěji než veškerá ostatní tvorba, byť z odlišných příčin.

Clarissiny příspěvky byly zpočátku minimální. Zkusila psát volným veršem o naději na spasení, jenomže potíž byla v tom, že už na škole na naléhání svého učitele přečetla Carlose Pinnaniho a Anneke Swinehartovou, tudíž jí bylo jasné, že její texty za mnoho nestojí. Ba hůř: věděla, proč není dobrá. Ve skutečnosti nevěřila vlastním tezím. Při několika příležitostech přešla na jiná témata – otcové, lítost, žal –, ovšem nepůsobilo to příliš jako katarze. Její práce se víc podobala reportáži. Proplýtvala svůj život, a nepřipadalo jí podstatné, jestli to vyjádří v pentametrech, nebo ne.

Skončila s kurzem kvůli nočním můrám. Nikomu se s nimi nesvěřila, ale vězeňští ošetřovatelé to věděli. Přirozeně si nechávala pro sebe, co přesně je obsahem jejích snů, ale monitory zaznamenávaly její pulz i aktivitu ve sledovaných částech mozku. Poezie na ni působila tak, že přicházely častěji a byly živější. Obvykle se týkaly situací, kdy se pokoušela prohrabat něčím odporným – výkaly nebo hnijícím masem nebo tak nějak – a snažila se k někomu dostat dřív, než jim oběma dojde vzduch. Když přestala na kurzy docházet, tyhle sny ustoupily. Měla je dejme tomu jen jednou týdně, už ne každou noc.

To neznamenalo, že kurzy poezie nepřinesly žádné ovoce. Tři týdny potom, co řekla kaplanovi, že už se nechce účastnit jeho hodin, se probudila uprostřed noci odpočatá a bdělá a klidná a s jasnou myšlenkou v hlavě, tak jasnou, jako by ji právě někdo vyslovil:

Zabila jsem, ale nejsem vražedkyně, protože vrah je netvor, a netvor se ničeho nebojí.

Jakživa ta slova neřekla nahlas. Nikdy si je nezapsala. Ta věta se stala jejím zaklínadlem, soukromou modlitbou, jež jí byla příliš svatá, aby jí dala tvar. Vracela se k ní, jen když ji potřebovala.

Zabila jsem, ale nejsem vrah…

„Cyklus je u konce,“ řekla. V puse měla sucho a jazyk se jí lepil na patro. Srdce jí v hrudi prudce bušilo.

… protože vrah je netvor…

„Popřejte nám štěstí.“

A netvor nemá strach. Přerušila spojení, vytáhla bezzákluzovou pistoli a pokývla Amosovi. Jeho široký úsměv, napůl skrytý pod křivkou hledí, byl poklidný a chlapecký. Vnější dveře přechodové komory se neslyšně otevřely do propasti plné hvězd. Amos se chopil okraje dveřního otvoru, přitáhl se a zase se schoval, pro případ, že by na ně venku čekal střelec. Když se žádný neobjevil, chytil se madla a vyhoupl se ven, roztočil se tak, aby magnetickými botami přistál na povrchu trupu. Clarissa ho následovala, i když ne tak elegantně. A bez jeho sebejistoty.

Teď měla tělo Rosinanty pod sebou a ohlédla se k pohonnému kuželu. Trup lodi byl tvrdý a hladký, posetý hranatými držáky ZLO, shluky trysek a černýma, hlubokýma očima senzorových soustav. Držela pistoli připravenou ke střelbě, prst blízko spouště, ale nikoli přímo na ní, jak jí to ukázala její cvičitelka, marťanská mariňačka. Spoušťová disciplína, tak to nazvala. Clarissa si přála, aby v té komoře zůstala uvězněna ona, a Bobbie Draperová tady mohla být místo ní.

„Jdeme, Krásko. Nezapomeň sledovat, co je na šestce za tebou.“

„Rozumím,“ řekla a pomalu vykročila, pozadu, její boty při každém kroku přilnuly k povrchu a znovu se uvolnily, a zase přilnuly. Měla z toho pocit, jako by jí loď sama bránila odlétnout ke hvězdám. Když se posunovali podél zakřivení trupu, nezahlédli žádné nepřátele, jen po její pravici se objevilo tělo Azurového draka, podobné velrybě vynořující se z hlubin. Cizí loď byla tak blízko Rosi, že by si mohla vypnout boty a přeskočit na ni. Sluneční světlo, které na ně dopadalo zdola, vrhalo ostré stíny na trup, zjizvený a místy oprýskávající vlivem mnoha let tvrdé radiace, jež vydrhla vnější nátěry a změnila je v křehkou bílou glazuru. V tomto srovnání se Rosi jevila pevná a nová.

Cosi za ní bliklo a před ní se objevily stíny – Amosův a její vlastní. Pomalu, trhaně se nadechla. Ale zatím na ně nikdo neútočil.

To oni byli útočníci.

„No sakra,“ řekl Amos a na společném kanálu se okamžitě ozval Naomin hlas.

„Co tam vidíš, Amosi?“

V rohu Clarissina displeje vyskočilo malé okno, které jí ukazovalo kus trupu za ní. V oblaku jisker se tam tyčily tři jasně žluté dobývací mechanismy. Dva se opíraly o trup, připraveny odtrhnout kus keramicko-ocelového plátu, třetí ho odřezával.

„Dobře,“ pravila Naomi. „Pokoušejí se dostat mezi trupy.“

„Ne, dokud do toho já a Kráska budeme mít co mluvit. Je to tak, Krásko?“

„Přesně tak.“ Clarissa se k nepříteli otočila, aby ho viděla na vlastní oči. Hledí přilby jí vinou jasu řezáku ztmavlo, chránilo jí zrak. Vypadalo to, jako by tři roboti zůstali, jak byli, pouze hvězdy kolem pohasly. Nezůstalo tu nic než lidé, kteří jim chtěli ublížit, Amos a temnota.

„Připravená?“ zeptal se Amos.

„Záleží na tom?“

„Ani moc ne. Uvidíme, co zvládnem, než si nás všimnou.“

Clarissa se spustila do dřepu, zvedla zbraň, namířila. Zvětšení jí ukázalo lidskou postavu v robotu – paže, nohy, hlavu v ochranném obleku dost podobném tomu jejímu. Zastavila červenou tečku zaměření na přilbě, položila prst na spoušť a stiskla ji. Přilba sebou škubla dozadu, jako by se lekla, zbývající dva mechanismy se obrátily a napřáhly žluté pavoučí nohy na ně.

„Pohni se!“ křikl Amos a vyskočil do černé oblohy. Clarissa si vypnula magnetické boty a skočila za ním, málem pozdě. Na místě, kde předtím stála, zasvítila bílá čára, jak na ni zamířila kulka, dřív než ji systém obleku stačil upozornit. Trysky skafandru spustily, odnesly ji dál a nepředvídatelně roztočily při uhýbání řadě výstřelů, které neviděla, leda zprostředkovaně jako čáry na displeji přilby.

„Jen je kapku zabav, Krásko,“ řekl Amos. „Hnedka budu zpátky.“

Vyrazil, zahnul dopředu a kolem těla Azurového draka. Clarissa se otočila, nechala trysky obleku, aby ji postrčily opačným směrem a mezi ni a útočící roboty vsunuly trup Rosinanty. Srdce jako by jí v uších tikalo, celá se třásla. Červená tečka našla řezací aparát. Stiskla spoušť, ale napoprvé minula. Druhý výstřel, a mechanismus se rozhoupal nečekaným reaktivním pohybem úniku plynu. Skafandr jí hlásil alarm. Myslela si, že jde o nějakou poruchu, ale pak se podívala na nohu a spatřila krev. Zasáhli ji. Připadalo jí to jaksi intelektuálně zajímavé.

„Hlášení!“ křičela Naomi. Clarissa se chystala odpovědět, jenže mechanismy cupitaly přes povrch lodi k ní, takže musela veškerou pozornost věnovat ústupu a opětování palby.

„Mám tady tým připravený k průniku,“ oznámil Amos.

„Kolik?“ štěkla Naomi.

„Pět,“ řekl Amos. Vzápětí dodal: „Teď už čtyři. A teď tři.“

Na obloze se znovu začaly objevovat hvězdy, ale ne tak jasné jako před chvílí. Trup lodi ozařovalo Slunce, teď ho měla přímo nad hlavou. Roboti se k ní blížili rychleji; podobali se čemusi z noční můry. Jeden zapadl za hlaveň děla lokální obrany a zmizel jí.

„Jednoho jsem dostal,“ hlásil Alex a Clarissa se zasmála. Ztratila přitom přehled a příliš se vzdálila od lodi. Musela se rychle zase schovat. Vrhla se k Rosi, ale příliš rychle. Narazila zraněnou nohou, pokusila se zmírnit dopad kotoulem, jak se to učila jako dívka v kurzech sebeobrany. Její vnímání směrů nahoru a dolů zakolísalo, na chvíli jako by padala ke hvězdám.

„Jak jsi na tom, Krásko?“ zavolal Amos, ale to už byla v pohybu. Kvapně ustupovala před zbylými roboty. Nečekaná smrt jejich druha střelou z děla lokální obrany je zpomalila, dávali si teď větší pozor. Clarissa se zanořila dál za Rosi, zastavila se, připravila se k výstřelu a čekala, až jí nepřítel vstoupí do rány. Bylo to těžké. Slunce jí teď svítilo do očí, přilba se snažila ochránit jí oči před oslepením. Noha ji bolela, ale nebylo to zlé. Zajímalo ji, jestli je to normální. Robot jí skočil do rány, vypálila a zahnala ho zpátky. Kolik munice už spotřebovala? Měla by to mít někde na displeji, jenže si nevzpomínala kde. Vystřelila ještě jednou a spatřila, jak se malá zelená číslice šest změnila v pětku. Tak. Zbývá pět střel. Čekala jako lovec v úkrytu. To dokáže. Červená tečka poskakovala a posunovala se. Snažila se vrátit ji zpět a udržet. To přece dokáže…

„Clarisso!“ vykřikl Amos. „Na šesti!“

Prudce se otočila. Za ní se zvedalo tělo Azurového draka, Slunce měla vysoko nad sebou. Ustoupila tak daleko, až opsala smyčku. A obloukem se k ní blížily dvě jasně ozářené postavy. Nepřátelé z Azurového draka se nedostanou do Rosinanty, ale aspoň se budou moci trochu pomstít. Neměla kam se skrýt. Mohla tam jenom stát a dívat se, jak zbytky dobývacího týmu sestupují k ní, nebo se pokoušet zasáhnout zbývajícího robota.

„Amosi?“ zavolala.

„Běž ke komoře! Vrať se dovnitř!“

Zvedla pistoli, namířila na jednu z postav. Když vypálila, oba nepřátelé uhnuli. Displej přilby jí ohlásil rychle se pohybující předměty. Byl čas jít. Otočila se ke kuželu pohonu. Připadal jí dál, než čekala. Trysky obleku naskočily, rozlétla se asi metr nad povrchem lodi jako pták nad jezerní hladinou. Cosi jí vybuchlo v paži a roztočilo ji. Displej jí sdělil, co už beztak věděla. Další zásah. Oblek jí pevně tiskl rameno, aby zabránil větší ztrátě krve. Po její levé straně se zablesklo. Robot, poháněný vlastními tryskami, se blížil. Upustila pistoli, ta upadla za ni. Jednou rukou by stejně nedokázala zamířit, a o něco nižší hmotnost znamenala trochu vyšší rychlost.

Tohle bylo ono. Takhle tedy umře. To vědomí ji podivně uklidnilo. Skončí tady, mezi miliardami hvězd. V nekonečném, ničím nezastíněném slunečním světle, bojujíc za své přátele. Připadalo jí to světlé a jasné, skoro hrdinské. Nic podobného chladu na tvrdém, šedivém lůžku ve vězeňské nemocnici, jak čekala. Jak zvláštní: připadalo jí to jako vítězství. Čas jako by se zpomaloval. Napadlo ji, jestli omylem neaktivovala své implantáty. To by bylo hloupé. Zvýšení aktivace nervového systému by jí nepřineslo nic dobrého, když veškerá její rychlost pocházela z hlavní trysek. Ale ne. Byl to jen strach a jistota, že už chvátá na smrt.

V uších jí křičeli Naomi s Alexem. Amos také. Nerozuměla ani jednomu z nich. Napadlo ji, jako by pozorovala někoho jiného, že Amosovi se bude stýskat, až bude po ní. Měla mu říct, jak moc je mu vděčná za každý den venku z díry, který jí věnoval. Přilba hlásila poplach. Musela začít brzdit, jinak loď mine. Vypnula pohon a obrátila se, spíš z pocitu povinnosti než z nějaké reálné naděje na přežití. Jeden či dva útočníci se bezvládně otáčeli v prostoru, mířili ke Slunci, nohy a ruce jim volně vlály. Další byl zády k ní, čelem k rychle se pohybujícímu tělu, což musel být Amos. Robot se třepotavě blížil. Když začala brzdit, jako by se řítil přímo k ní; zčásti iluze relativní rychlosti, ale dost reálná, aby ji zabila.

Najednou se řidič mechanismu nevysvětlitelně zhroutil v postroji. Paže robota nekontrolovaně zamávaly. Jedna sáhla dolů, drápla do povrchu lodi, a celý mohutný žlutý stroj se ve spirále začal vzdalovat od Rosinanty ke hvězdám. Nechápavě to sledovala, a vtom ji za zraněné rameno chytila něčí ruka a paže jí objala záda. V jasném slunečním světle měl ten člověk neprůhledné hledí. Nevěděla, co se to stalo, až uslyšela v rádiu jeho hlas.

„Je to dobré,“ řekl Holden. „Držím tě.“

* * *

Probudil ji Amos. Jeho široký obličej a holá hlava jí připadaly jako sen. Ale to si s jejím vnímáním nejspíš jen pohrávaly drogy.

Koktejl léků na obnovení růstu kostí s její myslí prováděl zvláštní věci, i když analgetika ani moc ne. Ze dvou možností – cítit se otupěle a pitomě, nebo při plném vědomí a v bolestech – si zvolila bolest. K lůžku na ošetřovně ji poutaly široké elastické popruhy. Autodoktor jí podával vše, co její tělo potřebovalo, a jen příležitostně hlásil chyby, když ho zmátly hormonální výstupy z implantátu z černého trhu. Měla roztříštěnou pažní kost, která jí nyní dorůstala. První kulka jí vyryla žlábek mezi stehenními svaly a škrábla do kosti, ale nezlomila ji.

„Jsi v pořádku, Krásko? Donesl jsem ti jídlo a chtěl jsem ti ho tady prostě nechat, ale tys byla… Vypadala jsi…“ Mávl rukou.

„Už je mi fajn,“ řekla. „Totiž – jsem celá prostřílená, ale jde to.“

Sedl si na kraj lůžka; došlo jí, že loď letí. Vůně umělého ovocného koláče ji současně lákala a vyvolávala v ní pocity na zvracení. Odepnula si popruhy a pomocí zdravého lokte se posadila.

„Vyhráli jsme?“ zeptala se.

„No to si piš. Dva zajatci. Podstatná data z Azurového draka. Snažili se je vymazat, ale Naomi a Rosi je spolu daly zase dohromady. Bobbie je naštvaná, že celou tu akci promeškala.“

„Třeba příště,“ řekla. Vtom do místnosti vešel Holden.

Kývli na sebe s Amosem a mohutný muž se vytratil.

„Možná jsme měli tenhle rozhovor absolvovat už dřív,“ začal Holden.

Kapitán Rosi zůstal stát u lůžka, jako by nevěděl jistě, kam si sednout. Nevěděla, jestli to není vinou léků, ale překvapilo ji, že vůbec neodpovídá její představě. V její mysli měl výraznější lícní kosti a širší čelist, modré oči ledovější. Tenhle muž vypadal – ani ne starší. Prostě jinak. Vlasy měl rozcuchané. Kolem očí a koutků úst měl vrásky. Vlastně tam ještě tak docela nebyly, ale už se chystaly. Na spáncích měl trochu šedin. Ale to nebyl ten důvod, proč byl jiný. Ten James Holden, který vládl její osobní mytologii, byl sebejistý, a tenhle místo toho náramně rozpačitý.

„Tak jo.“ Nevěděla, co by k tomu podotkla dál.

Holden si založil ruce. „Já… hm. No, nečekal jsem, že zůstaneš na téhle lodi. Je mi to dost nepříjemné.“

„Já vím,“ řekla. „Je mi to líto.“

Odmávl její odpověď rukou. „Právě kvůli tomu jsem tuhle část přeskočil, a to jsem neměl. Moje chyba, jo? Věděl jsem, že jste s Amosem po svržení skal putovali přes půlku Severní Ameriky, a taky vím, že sis vedla ohromně. A máš zkušenosti z lodí.“

Zkušenosti jako teroristka a vražedkyně. To neřekl.

„Potíž je v tom, že nemáš výcvik na takovéhle akce,“ pokračoval. „Vystoupit z lodi se zbraní v ruce, to je něco docela jiného než udělat to na pevné zemi. Nebo pracovat jako technik uvnitř. Máš tyhlety implantáty, jenomže kdybys je použila v obleku, nejspíš bys tam vytuhla a udusila se vlastními zvratky, ne?“

„Pravděpodobně,“ souhlasila.

„Takže vylézat ven z lodi bys už radši neměla. Amos tě vzal s sebou, protože… protože chce, abys věděla, že sem patříš.“

„Jenomže nepatřím,“ řekla. „To mi chceš říct.“

„Nepatříš úplně všude tam, kam se vypraví Amos,“ opravil ji. Poprvé se setkali očima. Tvářil se skoro smutně. Nechápala proč. „Ale dokud jsi na mé lodi, patříš k mé posádce. A mým úkolem je chránit tě. Což jsem zvoral. Ve skafandru tě už do další bitvy nepustím. Přinejmenším dokud nebudeš patřičně vycvičená. To je rozkaz. Rozumíš?“

„Rozumím,“ odpověděla, a pak, zkoušejíc to slovo v ústech, přidala: „Rozumím, pane.“

Býval jejím úhlavním nepřítelem. Býval symbolem jejího neúspěchu. Kdovíjak se nakonec stal symbolem života, jaký mohla mít, kdyby udělala odlišná rozhodnutí. A přitom to byl pouze muž na prahu středních let, jehož sotva znala, přestože měli několik společných přátel. Pokusil se o úsměv, oplatila mu ho. Byla to taková drobnost. Ale něco to znamenalo.

Když odešel, dojedla koláč, pak zavřela oči a odpočívala a nepoznala, že usíná, až přišel sen.

Ryla do čehosi slizkého, do černého, vazkého, páchnoucího bahna, a snažila se dostat k někomu, kdo pod ním byl pohřben. Musela spěchat, protože jim docházel vzduch. Ve snu cítila na prstech chlad, v hrdle měla odporný pocit. A měla strach. A v srdci zničující pocit, že to nestihne.

Kapitola osmá: Dawes

První sezení Marcova narychlo svolaného summitu bylo zahájeno, když se dostavila Michio Paová a tvářila se přívětivě a současně neústupně. Její loď zaparkovala v doku uprostřed denního cyklu, takže je Marco napoprvé zdržel pouze pár hodin. Následující tři dny však byly vyčerpávající, schůzky se táhly přes třináct hodin denně, dokonce bez přestávky na oběd. Jedli u pracovních stolů, zatímco Marco jim předkládal svou ambiciózní vizi rozšíření civilizace Pásu na celou soustavu.

Svobodné rotující stanice, automatické továrny a farmy, elektrárny blízko Slunce, dodávající spoustu energie lidským sídlům, odnětí biologických zdrojů mrtvé Zemi v obrovském měřítku. Byla to velikášská a překrásná vize, která svým rozsahem a hloubkou překonávala dokonce i marťanský projekt teraformace. A Marco Inaros ho předkládal s bezohledností a náruživostí, proti níž se námitky všech ostatních přítomných zdály bezvýznamné a malicherné.

Sanjrani chtěl vědět, jak Marco hodlá vyškolit pracovní síly nutné na stavbu obřích poletujících vesmírných měst. Marco nad tím problémem jen mávl rukou. Lidé z Pásu už přece umějí žít a stavět ve volném prostoru. Tu schopnost mají prakticky vrozenou, je součástí jejich křehkých kostí. Paová nadhodila problém distribuce potravin a zdravotnického materiálu mezi všemi stanicemi a potíž s loďmi, které už nyní pociťují zhroucení zásobovacích tras od Země. Marco souhlasil, že nastanou těžké časy, časy nedostatku, ale ujistil Paovou, že její obavy jsou horší, než odpovídá skutečné situaci. Žádná námitka ostatních z kruhu nezviklala jeho odhodlání. Oči mu zářily, hlas zněl sytě jako viola, zdálo se, jako by měl nekonečnou zásobu energie. Po skončení zasedání se Dawes vracel do svých pokojů k smrti znaven. Marco zatím navštěvoval bary a hospody a odborářské síně a hovořil přímo s obyvateli Cerery. Pokud někdy spal, Dawes neměl tušení kdy.

Pátého dne si udělali přestávku a všichni si připadali, jako by se náhle zhroutili po dlouhém běhu.

Rosenfeldova interpretace nikomu nijak zvlášť nepomohla zlepšit náladu.

„Coyo je v manické fázi. Brzy se sesype.“

„A co pak?“ zeptal se Dawes.

Poďobaný muž pokrčil rameny. Jeho úsměv nepůsobil právě radostně. „Pak se uvidí, co z nás zbude. Inaros je velký muž. Pro naše účely je přesně ten velký muž. To není role pro dokonale příčetného člověka.“

Seděli v zahradě guvernérova paláce. Pach půdy a rostlin se mísil s texturovaným proteinem a grilovanými paprikami, které si Rosenfeld oblíbil k snídani. Dawes se pohodlně opřel a upíjel z baňky horký čaj s mlékem. Znal Rosenfelda Guolianga téměř po tři dekády a důvěřoval mu víc než komukoli jinému. Ale ne úplně.

„Jestli chcete tvrdit, že je šílený,“ pravil, „tak v tom vidím jistý problém.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Popel Babylonu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.