.

The Underground Railroad

Copyright © Colson Whitehead, 2016

Translation © Alžběta a Jan Dvořákovi, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN epub 978-80-7565-347-5

Julii

Ajarry

KDYŽ se Caesar poprvé přitočil ke Coře a navrhl jí, že spolu utečou na sever, odpověděla ne. To z ní promluvila její babička.

Do onoho slunečného odpoledne v přístavu Ouidah Cořina babička Ajarry ještě nikdy nespatřila oceán. Jeho vody ji oslepily, až když opouštěla kobku v pevnosti. Do kobky je uklidili, dokud nepřipluly lodě. Dahomejští únosci odvlekli nejprve muže a za měsíc se do její vesnice vrátili i pro ženy a pro děti. Přinutili je šlapat ve dvojicích spoutané v řetězech k moři. Ajarry se zadívala do černého vchodu a pomyslela si, že se v té tmě dole znovu setká s otcem. Přeživší z vesnice jí potom řekli, že její otec při dlouhém pochodu neudržel tempo s ostatními, a tak mu otrokáři rozsekli hlavu a nechali jeho tělo ležet u cesty. Matka jí zemřela už před lety.

Na cestě do pevnosti si Ajarry mezi sebou otrokáři několikrát přeprodali, platili za ni mušličkami kaurí a skleněnými korálky. Těžko říct, kolik za ni nakonec dostali zaplaceno v Ouidahu, protože tam se stala součástí hromadného nákupu osmdesáti osmi lidských duší za šedesát beden rumu a střelného prachu – cena byla stanovena až po obvyklém handrkování v místní kreolštině. Zdatní muži a ženy v plodném věku vynášeli víc než mládež, takže hodnota jednotlivce se opravdu těžko počítala.

Loď Nanny vyplula z Liverpoolu a před Ouidahem si na Zlatém pobřeží udělala ještě dvě zastávky. Kapitán zakoupené zboží míchal, aby se neocitnul na lodi s lidmi jediné kultury a stejného založení. Kdo ví, jaké pikle na vzpouru by mohli kout jeho zajatci, kdyby měli společný jazyk. Tohle byl poslední přístav, než loď popluje přes Atlantik. Dva žlutovlasí námořníci s kůží bílou jako kost si pobrukovali a odvezli Ajarry veslicí k lodi.

Odporný zatuchlý vzduch, zármutek z uvěznění a výkřiky lidí, k nimž ji připoutali, přiváděly Ajarry k šílenství. Únosci zpočátku brali na vědomí její nezralost a nic si na ní nevynucovali, ale později si ji někteří z ostřílenějších důstojníků pravidelně odtahovali do chodby. Dělali to tak šest týdnů. Cestou do Ameriky si dvakrát zkusila vzít život, poprvé držela hladovku a podruhé se snažila utopit. Námořníci jí v sebevraždě v obou případech zabránili, protože se výborně vyznali v intrikách a choutkách svého majetku. Ajarry se ani nepodařilo dostat až k okraji paluby, aby se přes ni mohla vrhnout. Zradil ji žalostný výraz, který měly ve tváři už tisíce otroků před ní. Spoutali ji řetězy celou, od hlavy až k patě, a tím její utrpení ještě umocnili.

Na aukci v Ouidahu se s příbuznými snažili, aby je od sebe neoddělili, ale přesto jí zbytek rodiny skoupili portugalští obchodníci z fregaty Vivilia, která byla o čtyři měsíce později spatřena deset mil od Bermud. Všechny lidi na palubě zachvátil mor. Pověření úředníci nechali loď zapálit a pak jen zpovzdálí sledovali, jak se hroutí a potápí. Cořina babička se o osudu fregaty nikdy nedozvěděla. Do konce života si představovala, jak bratranci a sestřenice pracují pro laskavé a velkorysé pány na severu, kteří si zvolili shovívavější branži než ten její, jak tkají nebo spřádají, ale rozhodně nedělají nic na polích. V jejích představách se Isay, Sidoo i ostatní nějakým způsobem vykoupili z otroctví a žili jako svobodní muži a ženy v Pensylvánii, ve městě, o kterém si jednou slyšela povídat dva bílé muže. Tyto fantazie utěšovaly Ajarry ve chvílích, kdy na ni její vlastní břemeno doléhalo natolik, že ji hrozilo nadobro rozmačkat.

Cořinu babičku znovu prodali až po měsíčním pobytu v izolaci na Sullivanově ostrově, jakmile lékaři potvrdili, že je stejně jako zbytek lidí z lodi Nanny zdravá a nepřenáší nebezpečné choroby. Nastal další rušný den na burze. Velká aukce vždy přitahovala barvitý dav. Obchodníci a nákupčí se sjížděli z rozličných míst na celém pobřeží do Charlestonu a kontrolovali si u zboží oči, klouby a páteře. Měli se na pozoru před pohlavními chorobami a podobnými potížemi. Zvědavci kolem přežvykovali čerstvé ústřice, pojídali horkou kukuřici a do tohoto ovzduší pokřikovali licitátoři. Otroci stáli nazí na pódiu. Nějakou chvilku se svižně přihazovalo na skupinku Ašantů, Afričanů proslulých pílí a vypracovanou muskulaturou, a předák vápencového lomu si koupil za naprosto neslýchanou cenu partu maličkých černoušků. Cořina babička zahlédla mezi čumily malého klučinu, který okusoval kandys na dřívku, a přemýšlela, co si to strká do pusy.

Těsně před západem slunce za ni jeden z nákupčích vyplatil dvě stě dvacet šest dolarů. Svým prodejcům mohla vynést určitě i víc, kdyby se zrovna netrefili do období, kdy se nabízela celá kupa mladých dívek. Nákupčí měl oblek z nejbělejší látky, jakou kdy spatřila, a na rukou se mu blýskaly prsteny s barevnými kameny. Mačkal jí prsy, aby zjistil, jestli je v rozpuku, a kov jí chladil na kůži. Vypálili jí cejch, což nebylo poprvé ani naposledy, a připoutali ji k ostatním otrokům, které obchodník toho dne pořídil. Večer s nimi vrávorala za jeho vozem. Takhle započali, svázáni do řady, svou dlouhou pouť na jih. Loď Nanny se tou dobou už vracela do Liverpoolu, plně naložená cukrem a tabákem, takže v jejím podpalubí znatelně ubylo nářků.

Cořinu babičku v příštích letech tolikrát znovu prodali nebo vyměnili, až by vás možná napadlo, že na ní spočívá nějaká zvláštní kletba. Její majitelé totiž překvapivě často krachovali. Prvního pána napálil chlapík, co mu prodal zařízení, jež mělo čistit bavlnu dvakrát rychleji než čistička od Whitneyho. Grafy působily opravdu přesvědčivě, jenže ve finále se Ajarry ocitla na soupisu majetku zabaveného na příkaz soudu. V rychlé aukci vynesla pouhých dvě stě osmnáct dolarů, do její ceny se totiž promítly nepříznivé poměry na tamějším trhu. Dalšímu majiteli selhalo srdce a jeho vdova okamžitě prodala veškerou pozůstalost, aby se mohla vrátit do své rodné čisťoučké Evropy. Ajarry se tak na tři měsíce stala majetkem Velšana, který ji nakonec, společně se třemi dalšími otroky a dvěma prasaty, prohrál ve whistu.

Podobně to s ní šlo i nadále a její cena přitom značně kolísala. Ale když vás tolikrát prodají, svět vás alespoň naučí, abyste se měli na pozoru. Zvykla si rychle se přizpůsobovat novým plantážím, třídit si dozorce podle toho, zda chtějí své černochy skutečně zlomit, nebo jsou jenom běžně krutí, a rozeznávat flákače od pracantů a informátory od těch, co dokážou udržet tajemství. Pány a paní rozlišovala podle míry podlosti, množství majetku a osobních ambicí. Někteří plantážníci si nepřáli nic víc než zajistit si skromné živobytí, zato jiní muži i ženy toužili, aby jim patřil celý svět, jako by se to snad dalo zařídit nákupem dalších akrů půdy. Dvě stě čtyřicet osm, dvě stě šedesát, dvě stě sedmdesát dolarů. Všude, kam přišla, pracovali s cukrem a indigem. S jedinou výjimkou, kdy krátce balila tabákové listy, než ji po týdnu znovu prodali. Na tabákovou plantáž dorazil nákupčí a sháněl se po otrocích v reprodukčním věku, nejlépe poddajných a se všemi zuby. Už byla ženou. A tak šla.

Věděla, že bílí vědci podrobují různé věci a úkazy zkoumání, aby pochopili, jak fungují. Snaží se prostudovat noční pohyb hvězd, působení tělesných šťáv a krve a určují správné teplotní podmínky pro bohatou sklizeň bavlny. Ajarry podobně zkoumala své vlastní černé tělo a střádala si o něm poznatky. Uvědomovala si, že každá věc má určitou hodnotu, a pokud se tato hodnota změní, mění se i všechno ostatní. Prasklá lahvovitá tykev má menší hodnotu než ta, v níž zůstává voda, a háček, který udrží sumce, je cennější než ten, ze kterého sumec jenom stáhl návnadu. Amerika byla podivná, protože se v ní věci stávaly i z lidí. Starce, který by nepřežil cestu přes oceán, bylo nejlepší se zbavit, prodělali byste na něm. Z mladého svalovce ze silného kmene se zákazníci naopak dostávali do varu. Zotročená dívka, co rodila mláďata, jim připomínala mincovnu. Peníze, které vydělávají další peníze. Pokud jste byli věcí – dvoukolákem, koněm nebo otrokem – vaše hodnota určovala vaše možnosti. Ajarry měla na paměti, kde je její místo.

Nakonec se dostala do Georgie. Obchodní zástupce Randallovy plantáže za ni dal dvě stě devadesát dva dolarů, přestože se jí v očích pomalu začínal zabydlovat prázdný pohled, takže vypadala poněkud slaboduše. Už nikdy si neměla vydechnout mimo Randallovy pozemky. Zůstala na nich do smrti. Byla tam doma, na opuštěném ostrově s vyhlídkou nedohledné prázdnoty.

Cořina babička se třikrát provdala. Stejně jako starého Randalla ji okouzlovala široká ramena a lákaly obrovské ruce, přestože u toho myslela na zcela jiný druh námahy než její pán. Obě plantáže byly v tomto ohledu výborně zásobené, devadesát černých hlav na severní půlce a osmdesát pět na jižní. Ajarry si svého manžela většinou vybírala sama, jednou sice ne, ale byla trpělivá.

U jejího prvního muže začala postupně narůstat touha po kukuřičné pálence a své obrovské ruce často svíral do velkých pěstí. Když Ajarry později zjistila, že najednou zmizel, protože ho prodali na Floridu na plantáže s cukrovou třtinou, líto jí to nebylo. Podruhé se dala dohromady s jedním z těch milých mladíků z jižní části. Nový manžel jí, dokud ho neskolila cholera, rád vyprávěl různé příběhy z Bible. Jeho předchozí pán měl totiž k otrokům a náboženství liberální postoj. Ajarry s chutí poslouchala všechny manželovy historky a podobenství a uvědomovala si, že méně liberální páni vědí, co dělají: řeči o spasení by mohly Afričanům, ubohým potomkům Chámovým, vnuknout různé nápady. Jejímu poslednímu manželovi udělali díry do uší za to, že kradl med. Z ran mu pak vytékal hnis, dokud nadobro nesešel.

Ajarry dala těmto mužům pět dětí a všechny porodila na stejném místě na prknech v chatrči. Tam svým ratolestem pokaždé ukázala, jakmile něco vyváděly. Odtamtud jsi přišel a tam tě taky vrátím, když budeš zlobit! Učila je poslušnosti v naději, že budou poslouchat i všechny své budoucí pány a přežijí. Dvě z dětí nešťastně umřely na horečku. Jeden chlapec si hrál se zrezivělým pluhem, řízl se do nohy a dostal otravu krve. A její nejmladší se už nikdy neprobral, když ho dozorce omráčil špalkem. Tak jí děti odcházely jedno po druhém. „Alespoň je nikdy neprodali,“ utěšovala Ajarry nějaká starší žena. Byla to pravda – mrňátka Randall prodával jenom výjimečně. Tím pádem jste dobře věděli, kde a jakým způsobem vaše děti zemřely. Jediné Ajarryino dítě, které se dožilo více než deseti let, byla Cořina matka Mabel.

Sama Ajarry zemřela v poli bavlny a kulaté bílé chomáče se kolem ní pohupovaly jako čepičky pěny na nelítostném oceánu. Byla poslední ze své vesnice. Zhroutila se mezi řádky kvůli otoku na mozku, z nosu jí tekla krev a rty jí pokryla bílá pěna. Takhle by se jí to mohlo stát i kdekoli jinde. Svoboda zůstala vyhrazena pro jiné, pro občany živoucího města Pensylvánie tisíce kilometrů na sever. Od onoho večera, kdy ji unesli, byla neustále hodnocena a přehodnocována, den co den se probouzela na misce nových vah. Pamatuj na svou cenu a poznáš svoje místo v řadě. Uniknout za hranice plantáže znamenalo totéž, co uniknout základním principům existence: bylo to nemožné.

Když se ten nedělní večer Caesar poprvé přitočil ke Coře a pověděl jí o podzemní dráze, řekla ne. Mluvila z ní její babička.

O tři týdny později mu odpověděla ano.

To z ní promluvila její matka.

Georgie

ODMĚNA TŘI STA DOLARŮ

5. dne tohoto měsíce utekla níže podepsané osobě žijící v Salisbury negerská dívka jménem LIZZIE. Předpokládá se, že se nachází někde v blízkosti plantáže paní Steelové. Výše uvedenou odměnu vyplatím tomu, kdo onu dívku přivede, či podá informaci, že je uvězněna v kterékoli káznici v tomto státě. Budiž všichni předem varováni, že za poskytnutí útočiště dotyčné dívce bude udělen trest dle zákona.

W. M. DIXON
18. července 1820

JOCKEYOVY narozeniny se ohlašovaly tak jednou nebo dvakrát do roka. Otroci se mu pokaždé snažili připravit pořádnou oslavu. Konalo se to o nedělích, kdy mívali půl dne volna. Ve tři hodiny jim dali dozorci znamení, že se s bavlnou končí, a severní plantáž se utíkala přichystat a v rychlosti sfouknout nejnutnější práce. Zalátat šaty, odrolit mech a ucpat střechu, aby do ní neteklo. Před vším ostatním měla hostina přednost – tedy pokud jste zrovna nedostali povolení zajít si do města a prodat tam řemeslné výrobky, nebo jste se právě nenechali najmout na jednodenní práci jinde. Dokonce i kdybyste se v tomto případě hodlali vzdát svého přivýdělku, což rozhodně nikdo neplánoval. Žádný otrok by nebyl tak drzý, aby sdělil bílému člověku, že končí s prací, protože jiný otrok slaví narozeniny. Negři žádné narozeniny nemají, to se přece ví.

Cora seděla na okraji svého políčka na pařezu cukrového javoru a dloubala si špínu zpod nehtů. Mohla-li, přispívala k oslavám tuřínem nebo listovou zeleninou, ale dnes nic nedorostlo. Zpovzdálí někdo cosi zakřičel, nejspíš jeden z těch nových chlapců, které Connelly zatím nestačil úplně zlomit, a strhla se tam hádka. Hlasy to byly spíš mrzuté než rozčilené, ale silné. Jsou-li lidé už odteď v ráži, vypadá to na nezapomenutelnou oslavu.

„Kdyby sis mohla vybrat den svých narozenin, kdy by to bylo?“ zeptala se jí Lovey.

Cora kamarádce neviděla do tváře, protože ji oslňovalo slunce za Loveyinou hlavou, ale dokázala si představit, jak se asi tváří. Lovey je nekomplikovaná bytost a dnes večer se chystá velká událost. Lovey si tyhle vzácné únikové chvilky uměla dosyta užívat, ať už to byly Jockeyovy narozeniny, Vánoce nebo dlouhé noci při sklizni, kdy každý, kdo měl dvě ruce, zůstával vzhůru a sbíral. Randallovi při tom nařizovali dozorcům, aby česačům rozlévali kukuřičnou pálenku a udržovali je v dobré náladě. Byla to práce, ale při měsíčku jim to šlo dobře. Tahle holka bývala první, kdo pobízel houslistu, ať to rozjede, a první, kdo se dával do tance. Zkoušela tahat do kola i Coru, která postávala stranou a nehleděla na její protesty. Kdyby se spolu točily zaklesnuté v podpaždí, při každé otáčce by se Lovey na vteřinu vpila pohledem do očí mladíků. Cora měla následovat její příklad, ale pokaždé se jí vytrhla. Netancovala, jenom se dívala.

„Říkala jsem ti přece, kdy jsem se narodila,“ odpověděla Cora. Přišla na svět v zimě. Její matka Mabel si jí mockrát postěžovala na těžký porod a vyprávěla jí, že to ráno byl výjimečně i mráz a ve škvírách v chatě skučel vítr. Matka několik dní silně krvácela, ale Connelly se ani neobtěžoval zavolat doktora, dokud nevypadala, že má smrt na jazyku. S Corou si čas od času pohrávala vlastní mysl a přetvářela pro ni matčin příběh v jednu z jejích osobních vzpomínek, vyšperkovanou tvářemi duchů mnoha mrtvých otroků, kteří na ni shlíželi s láskou a shovívavostí. Vídala dokonce i tváře těch, které dřív nenáviděla, těch, co ji odkopli, jakmile matka zmizela. Nebo těch, kteří ji obírali o jídlo.

„Ale kdyby sis mohla vybrat,“ trvala na svém Lovey.

„Nemůžu si vybrat,“ namítla Cora. „To je daný.“

„Neškodilo by, kdyby sis maličko vylepšila náladu,“ poradila jí Lovey a svižně odkráčela.

Cora si třela lýtka, vděčná za chvilky, kdy nestojí na nohou. Oslava neoslava, tady končívala každou neděli, když si odpracovali povinný půlden: sedávala na pařezu a rozhlížela se, co dá do pořádku. Brala to tak, že každý týden vlastní sama sebe jenom na několik hodin. A proto škubala plevel, vyháněla housenky, protrhávala jedlé šťovíky a úkosem koukala na každého, kdo se chystal vniknout na její území. Péče o záhon pro ni nepředstavovala pouze nezbytný úkon, bylo to i určité potvrzení, že ode dne, kdy se oháněla sekerou, neztratila své odhodlání.

Půda u jejích nohou vyprávěla příběh. Nejstarší, který Cora znala. Když tady Ajarry krátce po svém dlouhém pochodu na plantáž začínala sázet, byl to jen plácek neúrodné hlíny s trsy trávy za dřevěným domkem, na samém konci řady obydlí otroků. Za pláckem se táhla pole, ohraničená močály. Randall měl jednou v noci sen o bílém moři, které sahalo, kam oko dohlédlo, a rozhodl se přejít od pěstování spolehlivého indiga na bavlnu. Navázal nové kontakty v New Orleansu a potřásal si rukama se spekulanty, jež podporovala Anglická banka. Peníze přitékaly jako nikdy předtím. Evropa po bavlně hladověla a potřebovala neustále krmit, balík za balíkem. Jednoho dne chlapi zporáželi stromy a otroci, kteří se večer vrátili z polí, museli osekat klády na výstavbu nové řady domků.

Cora se teď dívala, jak z těchto čtrnácti domů lidé vybíhají ven a zase se kvapem vrací dovnitř, aby se připravili na večer, a jen těžko si představovala dobu, kdy tam ty příbytky nestály. Kvůli své omšelosti a díky povzdechům dřeva při každém kroku domky působily podobně prastaře jako kopce na západě nebo potok, který přetínal usedlost. Vyzařovaly neměnnost a vyvolávaly stejně nadčasové pocity i u těch, kdo v nich žili a umírali: závist a zlomyslnost. Kdyby mezi starými a novými domy zůstalo více místa, ušetřilo by to za ty dlouhé roky spoustu zármutku.

Bílí muži se před soudci handrkovali o nárok na tu či onu oblast vzdálenou stovky kilometrů, co byla rozkouskovaná jenom na mapě. A otroci bojovali se stejným zápalem o nepatrné pozemky u svých nohou. Pás mezi domky se může stát místem, kde si uvážete kozu, postavíte kurník pro slepice nebo vypěstujete jídlo, abyste si kromě ranní kaše z kuchyně mohli dát něco na přilepšenou. Pokud si to místo zaberete první... Došel-li Randall nebo později jeho synové k názoru, že vás prodají, smlouva ještě ani nestačila pořádně zaschnout a někdo už se zmocňoval vašeho plácku. V jiném případě se soused díval, jak si vychutnáváte večerní poklid, usmíváte se nebo si něco broukáte, a mohlo mu to vnuknout nápad. Rozhodl se, že vás o to, co vám patří, připraví zastrašováním nebo za pomoci nejrůznějších provokací. Kdo vyslyší vaše odvolání? Tady žádní soudci nejsou.

„Ale moje matka jim nedovolila, aby jí sáhli na pole,“ vyprávěla Mabel dceři. Ajarryino okolíkované území nemělo ani tři čtvereční metry, takže s tím polem to byla trochu nadsázka. „Vyhrožovala jim, že jakmile po něm začnou moc koukat, zarazí jim do hlavy kladivo.“

Představa, jak se babička vrhá na jiného otroka, se příčila vzpomínkám, které na ni Cora chovala. Ale jakmile začala sama pečovat o políčko, dala obrázku překvapivě za pravdu. Ajarry držela hlídku nad svou zahrádkou během veškerých změn, které přicházely s prosperitou. Randallovi vyplatili rodinu Spencerových, co se rozhodla pokoušet štěstí na západě země, a rozšířili si tak pozemky na sever. Přikoupili i plantáž na jihu a namísto rýže i tady přešli na bavlnu, proto nechali přistavět ke každé řadě ještě dva další domky. Ajarryin pozemek odolával uprostřed toho všeho, neústupný jako pařez s hlubokými kořeny. Po její smrti Mabel pokračovala v pěstování smldinců, okry a všeho, co se jí zalíbilo. Dusno se udělalo až v okamžiku, kdy políčko převzala Cora.

S MABELINÝM zmizením se z ní stal vyvrženec. Bylo jí nějakých deset nebo jedenáct – teď už tady ani nezůstal nikdo, kdo by to věděl přesně. Vyděšené Coře se ze světa vytratily všechny barvy. Zůstala jenom šeď. Jako první se k ní vrátila právě červenohnědá barva půdy na rodinném políčku. Znovu ji přimkla k lidem i věcem a Cora se rozhodla, že se musí držet své vykolíkované zahrádky stůj co stůj, přestože je ještě malé dítě a nemá nikoho, kdo by se o ni postaral. Tušila, že Mabel lidi v přílišné oblibě neměli, protože byla hodně zamlklá a tvrdohlavá, ale Ajarry, té si vážili. Říkala si, že Ajarryina památka by jí mohla poskytnout ochranu. Většina z Randallových původních otroků už ovšem odpočívala pod zemí, nebo je prodali. Ať tak či tak, byli pryč. Zbyl tu snad někdo, kdo by byl nějak zavázaný babičce? Cora prošla celou vesnici: a nenašla jedinou duši. Všichni zemřeli.

Musela za svou půdu bojovat sama. Nejdříve proti mrňavým dotěrům, co byli zatím moc malí na opravdovou práci. „Jedeš!“ zaháněla je, když jí dupali po čerstvých výhoncích a vykopávali sazeničky smldinců. Volala to na ně stejným způsobem jako na Jockeyových oslavách, kde je sháněla k závodům a hrám, jednala s nimi po dobrém.

Zanedlouho se však vynořil skutečný zájemce. Ava. Cořina matka a Ava spolu na téhle plantáži vyrůstaly. Okusily od Randallových tutéž dvojí pohostinnost: parodii na laskavost, která se pro ně stala tak běžnou a důvěrně známou, že ji vnímaly se stejnou samozřejmostí jako počasí, i pohostinnost natolik nápaditou ve své obludnosti, že se s ní mysl odmítala smířit. Podobné zážitky občas vytvořily mezi lidmi silná pouta, ale často se také stávalo, že hanba z vlastní bezmoci udělala z veškerých svědků nepřátele. Ava a Mabel spolu moc nevycházely.

Ava byla drsná a silná, s rukama hbitýma jako jedovatý ploskolebec, a její rychlost z ní dělala dobrou sběračku. Taky se jí hodila, když potřebovala proplesknout drobotinu za lenost a za další hříchy. Ava měla slepice a chovala je ve větší lásce než své děti. Prahla po Cořině pozemku, aby si rozšířila kurník. „To je plýtvání,“ řekla a zacvakala jazykem o zuby. „Tohle všechno akorát pro ni.“ Ava s Corou vedle sebe noc co noc usínaly v podkroví, a třebaže tam byly nacpané s osmi dalšími lidmi, Cora bezpečně cítila Aviny pocity marnosti, které k ní pronikaly skrz dřevěnou přepážku. Vzdechy téhle ženy byly vlhké a horké, plné mrzutosti a prodchnuté zlostí. Když vstávala kvůli močení, dávala si záležet, aby Coru pokaždé praštila.

„Ty teď bydlíš u Hoba,“ sdělil Coře Mojžíš jednou odpoledne. Vracela se od žoků, které pomáhala vázat. Mojžíš musel uzavřít s Avou nějakou dohodu, určitě ho něčím uplatila. Mojžíš se od doby, kdy Connelly povýšil z námezdní síly na šéfa – na jednoho z dozorcových pomahačů – sám pasoval na spřádače domovních intrik. Zaběhnutý pořádek v řadách domků je třeba pečlivě hlídat a existují i věci, které bílý člověk ani nemá šanci zvládnout. Mojžíš se této nové role ujal s nadšením. Coře připadalo, že má podlý obličej. Připomínal jí boulovitý nádor, co raší z přikrčeného, namáhaného kmene stromu. Nijak ji nepřekvapilo, když se podobně projevila i jeho povaha – stačí si počkat dost dlouho a zákonitě to přijde. Jako svítání. Cora se přestěhovala k Hobovi, kam se vyháněly zoufalkyně. Neexistovala tu žádná možnost záchrany, žádné zákony, jenom ty, které se přepisovaly ze dne na den. Kdosi jí tam už odnesl věci.

Na ubožáka, po němž ten domek kdysi pojmenovali, si už nikdo ani nepamatoval. Žil nejspíš dost dlouho, aby se stal ztělesněním vlastností, jež ho později udolaly. K Hobovi s těmi, kteří byli zmrzačení po trestech dozorců! K Hobovi s těmi, jež oddělala tvrdá dřina, ať už zjevně nebo skrytě, že to na první pohled ani neuvidíte! K Hobovi s těmi, co přišli o rozum! K Hobovi s vyděděnci!

Nejdříve tam žili zničení chlapi, mužské trosky, ale později se do toho obydlí nastěhovaly ženy. Bílí i černí muži si jejich těla brali násilím a ony potom chovaly scvrklá a zakrnělá nemluvňata. Bití těm ženám vyhnalo z hlavy zdravý rozum, a tak opakovaly do temnoty jména svých mrtvých dětí: Eve, Elizabeth, N‘thaniel, Tom. Cora se schoulila na podlaze v hlavní místnosti. Měla příliš velký strach, než aby mezi těmi ubohými stvořeními dokázala usnout. Proklínala se za svoji úzkoprsost, ale nedokázala se jí zbavit. Pozorovala tmavé obrysy. Krb, nosné trámy v podkroví, nástroje rozvěšené po hřebících na stěnách. Poprvé trávila noc jinde než v domě, kde se narodila. Sto kroků jako sto mil.

Bylo jenom otázkou času, kdy Ava přejde k dalšímu bodu svého plánu. Cora se měla utkat se Starým Abrahamem. Starý Abraham byl vlastně mladý, ale choval se jako starý mrzout nejspíš už od chvíle, kdy se poprvé posadil. Neměl s Cořiným pozemkem žádné zvláštní úmysly, hlásil se o něj ze zásady. Mají snad všichni, včetně jeho, respektovat požadavky malé holčičky pouze proto, že tam její babička kdysi zryla hlínu? Místní zvyklosti Starého Abrahama nezajímaly. Na to, aby takovým věcem přikládal nějakou váhu, ho páni už mockrát prodali. Cora ho při mnoha příležitostech zaslechla, jak ostatní přemlouvá k přerozdělení jejího pozemku. „Tohle všechno akorát pro ni!“ Skoro tři čtvereční metry...

A pak se objevil Blake. To léto na sebe mladý Terrance Randall převzal některé povinnosti, aby se mohl připravit na den, kdy se on a jeho bratr společně ujmou správy plantáže. Koupil i partu negrů z Karolíny. Bylo jich celkem šest. Dalo-li se věřit překupníkovi, nově příchozí Fanti a Mandingo měli od přírody sílu i náturu na pořádnou dřinu, zatímco Blake, Pot, Edward a ten poslední si založili na Randallových pozemcích vlastní bandu a neštítili se přilepšovat si i tím, co rozhodně nebylo jejich. Terrance Randall dával najevo, že v nich spatřuje nové favority, a Connelly si dal pozor, aby si to každý otrok dobře zapamatoval. Naučili jste se těm chlapům vyhýbat, když zrovna neměli náladu nebo když to v sobotu večer přehnali se ciderem.

Jejich kápem se stal Blake, chlapák, který byl sám o sobě důkazem, že Terrance Randall investoval prozíravě. Za potomka takového hřebce jednou může utržit pořádné peníze. Blake se často hádal a dělal trable a pak se svými kumpány i s dalšími muži předváděl pěstní zápasy, ze kterých nevyhnutelně vycházel jako vítěz. Při práci se jeho hlas rozléhal do všech řad, ale tady si dokonce ani ti, kteří jím veskrze pohrdali, nemohli nijak pomoci. Museli se přidat a zpívat s ním. Ten chlap měl hnusnou povahu, ale díky tónům, co mu vycházely z hrdla, jim šla práce okamžitě líp od ruky.

Po několika týdnech, kdy slídil kolem a zkoumal terén na celé severní půlce, se Blake rozhodl, že Cořino pole bude vhodné místo, kam si uvázat psa. Je slunné, fouká tu vánek a Blake to má blízko. Ten vořech se k němu jednou přidal na cestě z města. Zůstal s ním, držel se v okolí udírny, když Blake pracoval, a štěkal při každém zvuku, co se nesl rušnými večery v Georgii. Blake se docela vyznal v tesařině – nebyla to, jak se často stávalo, jenom překupníkova lež, aby vyšponoval otrokovu cenu, ten chlap to doopravdy uměl. Stloukl pro svého vořecha boudu a rozhlížel se, kdo by ho pochválil. Vlídné slovo bylo na místě, protože Blake odvedl skutečně dobrou práci. Bouda měla správné proporce a pěkný tvar. Dvířka zavěsil na panty a do zadní stěny vyřezal obrys slunce a měsíce.

„Není to hezká vila?“ zeptal se Starého Abrahama. Všiml si, že mu tenhle člověk už od příjezdu čas od času dává najevo své sympatie.

„Moc pěkná prácička. Má tam i malou postel?“

Blake ušil polštář, vycpal ho mechem a znovu prohlásil, že plácek za domkem, kde bydlí, bude pro boudu vážně tím úplně nejlepším místem. Coru do téhle chvíle naprosto přehlížel, ale teď se jí, jakmile se přiblížila, koukl do očí. Aby ji varoval, že o ní ví.

Pokusila se najít zastání u několika lidí, o nichž věděla, že jsou její matce dlužni laskavost, ale nechtěli o tom ani slyšet. Začala u Beau, švadleny, kterou trápily horečky a Mabel ji ošetřovala, dokud se neuzdravila. Mabel tehdy dávala dívce vlastní večeře, strkala jí na lžičce mezi rozechvělé rty vývar a kořínky a čekala, kdy znovu otevře oči. Beau odpověděla, že tenhle dluh už splatila nejmíň dvojnásobně, a poslala Coru zpátky k Hobovi. Pak si Cora vzpomněla, jak se Mabel Calvinovi postarala o alibi, když se hledalo nějaké zahradnické náčiní. Kdyby si pro něj nevymyslela výmluvu, Connelly by se chopil příležitosti, prohnal by devítiocasou kočku a Calvinovi by sedřel ze zad maso. A stejně by naložil i s Mabel, kdyby zjistil, že lže. Cora se po večeři připlížila za Calvinem: „Potřebuju pomoct.“ Mávl rukou, ať jde pryč. Mabel jí říkala, že se nikdy nedozvěděla, k čemu to náčiní vlastně použil.

Zanedlouho potom, co Blake oznámil svoje záměry, se Cora jednoho rána probudila a ohlášeného bezpráví se konečně dočkala. Vyšla od Hoba, aby zkontrolovala svou zahradu. Svítalo, bylo chladno a nad zemí se vznášely chomáčky bílé mlhy. A pak to uviděla – zbytky toho, co měly být její první hlávky zelí. U schodů do Blakeova domku ležela hromada už suchých, zamotaných sazeniček. Půda byla zoraná a udusaná, aby posloužila důstojné zahrádce pro vořechův dům, který teď trůnil uprostřed políčka jako velkolepé sídlo v srdci plantáže.

Pes vystrčil hlavu ze dveří, jako by věděl, že obsadil její území, a dával najevo čirou lhostejnost.

Blake vylezl z domu a založil si ruce na prsou. Odplivl si.

Cora si koutkem oka všimla, že přicházejí i další lidé: zaznamenala siluety drben a hádavých ženských. Pozorovaly ji. Přišla o matku. Odstěhovaly ji do domu pro chudáky a nikdo jí nijak nepomáhal. A teď jí tenhle chlap, ranař, který byl třikrát větší než ona, zabavil pozemek.

Cora přemýšlela nad nejlepší strategií. V pozdějších letech by mohla poprosit o pomoc ženy od Hoba nebo Lovey, ale tehdy ještě ne. Babička lidi varovala, že rozsekne hlavu každému, kdo strčí nos na její území. Cora se bála, že to se svou velikostí nezvládne. Jako uhranutá se vracela k Hobovi a stáhla ze zdi sekeru, na niž zírala, když nemohla usnout. Nechal ji tam někdo z bývalých obyvatel, kterého už stačil potkat ten či onen špatný konec, plicní mor, stažení z kůže bičem nebo silný krvácivý průjem.

Zpráva se rozkřikla a zvědaví diváci teď postávali před domky a v očekávání natahovali krky. Cora kolem nich pochodovala v předklonu, jako by si razila cestu vichřicí. Nikdo neudělal vůbec nic, aby ji zastavil, tak divný to byl výjev. První ranou strhla střechu psího příbytku a odstartovala kvílení psa, kterému uťala polovičku ocasu. Doštrachal se do skrýše pod domkem svého majitele. Druhým úderem vážně poranila levou stranu boudy a tou poslední ji dorazila, aby tolik netrpěla.

Cora stála a ztěžka oddychovala. Oběma rukama svírala sekeru. Sekera se jí houpala ve vzduchu, jako by se o ni přetahovala s duchem, ale dívka neztrácela odvahu.

Blake zatnul pěsti a blížil se ke Coře. Jeho napjatí hoši za ním. Pak se zarazil. Co se v onom okamžiku odehrálo mezi těmito dvěma postavami – urostlým mladým mužem a malou, útlou dívkou v jednoduché bílé spodní košilce – to záleželo hlavně na tom, odkud jste se zrovna dívali. Ti od první řady domů vyprávěli, že se Blakeovi zkřivil obličej překvapením a strachem. Jako někomu, kdo zakopl o obří sršní hnízdo. A ti, kteří byli u nových domků, zase říkali, že Cořiny oči těkaly ze strany na stranu, jako by nepoměřovala jediného muže, ale jakési blížící se hordy. Armádu, s níž se i tak hodlá utkat. Bez ohledu na úhel pohledu se ovšem jako jasně nejdůležitější jevila zpráva, kterou jeden z nich vysílal postojem i výrazem a druhý snadno dešifroval: Dneska máš navrch, ale za tohle mi draze zaplatíš!

Chvíli tam stáli, dokud Alice nezazvonila na snídani. Nikdo by si přece nenechal ujít kaši. Po návratu z polí se Cora pokusila napravit škody na svém malém políčku. Dokulila tam pařez cukrového javoru, který někomu zbyl od stavby, a udělala si z něj sedátko pro volné chvíle.

Nepatřila-li před Avinými machinacemi k Hobovi, tak teď už ano. Stala se jeho nechvalně proslulou obyvatelkou a zůstala tam žít nejdéle ze všech. Zmrzačené ženy práce nakonec vždycky umořila, a ty, co byly pomatené, buď majitelé vyprodali za babku, nebo si samy prořízly hrdlo. Na uvolněná místa se stěhovaly nové ženy a Cora zůstávala. U Hoba našla domov.

Ze psí boudy nadělala dříví na otop. Pro jednu noc jím sice osazenstvo od Hoba udržela v teple, ale ji samotnou stín přestálé události pronásledoval na Randallově plantáži po celý čas. Blake a jeho kamarádi o ní brzy začali roznášet nesmysly. Blake vykládal, jak si na moment zdříml za stájemi, a když se vzbudil, uviděl nad sebou hlasitě vzlykající Coru se sekyrou. Byl to talentovaný imitátor, takže jeho gesta dodávala příhodě šťávu a lidé si ho pokaždé rádi poslechli. Coře se začala zaoblovat ňadra a Edward, největší křivák z Blakeovy bandy, se vytahoval, jaké mu dělala chlípné návrhy a vyhrožovala, že ho skalpuje, když ji odmítne. Mladé ženy si o ní šeptaly, že se za úplňku plížila pryč od domků k lesíku a smilnila tam s osly a kozami. Mnozí si samozřejmě uvědomovali, že tahle poslední zkazka nezní moc věrohodně, ale stejně uznávali, že bude užitečné držet si tu divnou holku od těla, stranou od slušných lidí.

Zanedlouho ode dne, kdy se rozkřiklo, že se z Cory stala žena, ji Edward, Pot a nějaké dvě ruce z jižní poloviny plantáže odtáhli za udírnu. Pokud to někdo slyšel nebo viděl, nezakročil. Nájemnice od Hoba ji sešily. Blake byl tou dobou už pryč. Možná, že odrazoval svoje kumpány od pomsty kvůli tomu, co tehdy spatřil v její tváři: „Za tohle mi draze zaplatíš.“ Jenže teď byl mrtvý. Utekl tři roky potom, co Cora rozsekala psí boudu, a několik týdnů se schovával v bažinách. Nakonec ho hlídce prozradil jeho vořech, vyštěkal ho. Cora by mohla říct, že si to Blake zasloužil, ale při pomyšlení na trest, který ho stihl, jí po zádech vždycky přeběhl mráz.

É

Přitáhli z kuchyně velký stůl a celý ho pokryli jídlem na Jockeyovu oslavu. Na jednom jeho konci stahoval lovec mývaly z kůže a na druhém Florence oškrabovala hlínu z hromady sladkých brambor. Pod velkým kotlem praskal a hvízdal oheň. Polévka vířila v černém hrnci a kousky zelí se honily kolem prasečí hlavy, co se pohupovala nahoru a dolů, s okem v šedivé pěně. Přiběhl malý Chester a pokusil se popadnout hrst fazolí, ale Alice po něm plácla vařečkou a zahnala ho.

„Dneska nic, Coro?“ zeptala se.

„Ještě je brzy,“ odpověděla Cora.

Alice udělala zklamaný obličej a vrátila se k přípravě večeře.

Jasná přetvářka, pomyslela si Cora a vryla si to do paměti. Vlastně měla štěstí, že se na její zahrádce ještě nic neurodilo. Na Jockeyovy minulé narozeniny přinesla dvě hlávky zelí, které Alice s povděkem přijala. Cora ovšem udělala tu chybu, že se na odchodu z kuchyně krátce otočila, aby zahlédla, jak Alice hází hlávky do kbelíku se zbytky pro prasata. Vypotácela se tehdy na slunce. To si ta ženská myslí, že je její jídlo otrávené? Zbavovala se snad podobným způsobem všeho, co Cora za posledních pět let donesla? Provedla totéž s každým tuřínem a s každým svazečkem šťovíku? A začalo to až s Corou, nebo už s Mabel? Nebo už s babičkou? S Alicí se nemělo smysl o ničem dohadovat. Byla miláčkem starého Randalla, a teď i Jamese Randalla, protože vyrostl na jejích křehkých koláčcích s mletým masem. Na plantáži byla odstupňovaná i nouze, ta vaše měla pevné místo v řadě ostatních a vy jste si o tomto místě drželi přehled.

Bratři Randallové. Jamese dokázala už od doby, kdy byl maličký kluk, uklidnit kdejaká dobrůtka z Aliciny kuchyně. Cukrové jablko spolehlivě zkracovalo jeho záchvaty pláče i výbuchy hněvu. Zato mladší bratr Terrance, ten byl z jiného těsta. Kuchařce zůstávala u ucha bulka v místě, kam pan Terrance nasměroval svou nespokojenost ohledně jedné její polévky. Tehdy mu bylo deset, ale první příznaky se projevovaly už od okamžiku, kdy se naučil chodit. Doklopýtal k dospělosti a přitom si stačil prohloubit ty nejodpornější stránky povahy, aby se vzápětí chopil povinností na plantáži. James by se býval skvěle hodil do ponorky, zavrtával se hluboko do svých osobních zálib, ale Terrance nutil každého, koho měl v moci, aby sloužil jeho dlouhodobějším choutkám i náhlým nápadům. Protože on na to měl právo.

Kolem Cory cinkalo nádobí a mrňata pištěla v očekávání úžasných laskomin. Na jižní polovině plantáže bylo úplné ticho. Bratři Randallové si před lety hodili mincí, kdo spravuje kterou část, a jen díky tomu se dneska na severní půlce smělo slavit. Na jižní části u Terrance se podobné hostiny nekonaly, mladší bratr s povyražením pro otroky úzkostlivě šetřil. Oba Randallovi synové nakládali se svým dědictvím, jak jim velela nátura. James se spokojoval s jistotou, kterou znamenala módní plodina, a s pomalým, ale jistým hromaděním majetku. Pozemky a negři představovali záruku, kterou mu nemohla nabídnout žádná banka. Terrance hospodařil aktivněji, neustále hledal způsob, jak by posílal do New Orleansu větší náklady, a snažil se ze všeho vymáčknout každý dolar. Nabízela-li mu černá krev peníze, coby šikovný obchodník věděl, jak otevřít žílu.

Malý Chester a jeho kamarádi Coru popadli, až se lekla. Oddechla si, že jsou to jenom oni. Byl čas na závody. Cora děti pokaždé rovnala na startovní čáře, kterou nesměly překročit. Rozjívence zklidnila a od loňska povyrostlé podle potřeby přeřadila, aby běželi až se staršími. Letos vykázala o kategorii výš právě Chestera. Byl to ztracenec jako ona, rodiče mu prodali dřív, než začal chodit, a Cora si ho proto vzala trochu na starost. Měl vlasy jako vrabčí hnízdo a zarudlé oči. Za posledních šest měsíců se jeho pružné tělo díky práci na poli ohromně vytáhlo. Connelly, který obvykle zrovna nehýřil lichotkami, dokonce prohlásil, že má předpoklady, aby z něj byl skvělý česač.

„Běháš rychle,“ upozornila Cora Chestera.

Založil si ruce a naklonil hlavu na stranu: „To mi ani nemusíš říkat.“ Stával se z něj muž, i když o tom zatím sám nevěděl. Coře bylo jasné, že příští rok už nepoběží. Bude se potloukat okolo, vtipkovat s kamarády a vymýšlet lumpárny.

Mladí i staří otroci se shromáždili podél cesty pro koně. Ženy, co o děti přišly, se nenápadně odsouvaly dozadu a trýznily se představami okamžiků, kterých se nikdy nedočkají. Muži v hloučcích si předávali džbánky se ciderem a cítili, jak jejich ponížení mizí někam pryč. Ženy od Hoba na tyto oslavy chodívaly jen zřídka, ale Nag se zrovna přičinlivě motala kolem, shromažďovala malé závodníky a dávala pozor, aby se pořádně soustředili.

Lovey stála v cíli jako rozhodčí. Každý kromě dětí věděl, že se za vítěze opět pokusí prohlásit svoje miláčky. Pokud jí to projde. V cíli dohlížel i Jockey. Seděl ve svém rozviklaném javorovém křesílku, z něhož po většinu večerů pozoroval hvězdy. Na narozeniny si křesílko popotahoval po cestě, aby mohl věnovat řádnou pozornost povyražením, pořádaným jeho jménem. Děti si k němu po závodě doběhnou a on jim bez ohledu na umístění naláme do rukou zázvorový koláč.

Chester se právě s dlaněmi na kolenou pokoušel popadnout dech. Skončil na chvostu.

„Skoro jsi jim to nandal,“ řekla Cora.

„Skoro,“ odpověděl chlapec a šel si pro svůj dílek.

Po posledním dětském běhu poklepala Cora starci na paži. Nikdy jste neodhadli, co všechno těma svýma mléčnýma očima ještě vidí. „Kolik vám je, Jockeyi?“

„Momentík, hned si vzpomenu.“ Začal podřimovat.

Byla si jistá, že si na poslední oslavě nárokoval sto jedna let. Zatím se z toho dožil jenom půlky, což beztoho znamenalo, že je to ten nejstarší otrok, jakého kdo z obou Randallových plantáží potkal. Jakmile jednou takhle zestárnete, může vám být klidně osmadevadesát nebo sto osm, a vyjde to nastejno. Svět vám už nedokáže předvést nic nového, vyjma nejnovějších vtělení krutosti.

Šestnáct nebo sedmnáct. Tolik si Cora tipovala pro sebe. Byl to rok, co jí Connelly nařídil, aby se brzy vdala, a dva roky od chvíle, kdy ji Pot a jeho kamarádi zaškolili. Podruhé se ji znásilnit nepokusili a žádný muž, co za něco stál, si jí už od toho dne ani nevšiml. Odrazovalo je místo, které pro ni znamenalo domov, i zkazky o její náměsíčnosti. Šest let, co odešla matka...

Ty narozeniny si naplánoval dobře, pomyslela si Cora. Jockey se zkrátka v libovolnou neděli ráno probudil, překvapivě ohlásil oslavu a bylo to. Někdy se pro ni rozhodl uprostřed jarních dešťů a jindy zas až po sklizni. Některé roky přeskočil nebo na to zapomněl, nebo na základě nějakého svého osobního systému vážení křivd usoudil, že toho plantáž zrovna není hodna. Jeho vrtochy nikoho netrápily. Stačilo, že to byl vážně nejstarší černoch, jakého znali, a že přežil všechna muka, která mu ti velcí i malí bílí muži nachystali. Oči měl zamlžené, nohu zmrzačenou, prsty na zničené ruce neustále zkroucené, jako kdyby svíraly rýč, ale žil.

A bílí mu už dávali pokoj. Starý Randall se k jeho narozeninám nevyjadřoval a nevšímal si jich ani James, když to tu vzal do ruky. Dozorce Connelly si k sobě o nedělích povolával otrokyni, co si pro ten měsíc vybral za ženu, a moc se neukazoval. Bílí muži mlčeli. Jako by to vzdali, nebo jako by se rozhodli, že trocha volnosti je tím nejhorším možným trestem, protože ukazuje bezbřehost skutečné svobody, ale bolestivě nabízí jen kratičké vydechnutí.

Jednoho dne se Jockey určitě strefí do data, kdy bude mít opravdu narozeniny. Tedy pokud zůstane dlouho naživu. I Cora by si mohla podobně vybrat za narozeninový den jednou ten, a jindy zase jiný, a třeba to taky někdy uhádne. Vlastně to může být klidně právě dneska. Ale co z toho, že víte, kdy jste se narodili do světa bílých? Nepřipadalo jí to jako nic, co by si měla zapamatovat. Na to je možná lépe zapomenout.

„Coro!“

Lidé ze severní poloviny se už většinou přesunuli do kuchyně, aby se nechali nakrmit, ale Caesar nespěchal. Stál tu. S tímhle člověkem si od jeho příchodu na plantáž ještě ani neměla příležitost promluvit. Nové otroky před ženami od Hoba pokaždé rychle varovali. Šetřil se tím čas.

„Můžeme si popovídat?“ zeptal se.

Před rokem a půl zemřelo několik lidí na horečku a James Randall si od obchodního cestujícího coby náhradu koupil Caesara a tři další otroky. Dvě ženy na praní prádla a Caesara s Princem do skupiny na poli. Caesara vídala, jak zahnutými řezbářskými noži trpělivě vyřezává věci z borovicových špalíků. Vyhýbal se té otravnější partičce na plantáži a občas míval něco s Frances, jednou ze služebných. Pořád spolu lehávají? Lovey by to určitě věděla. Je to ještě holka, ale pečlivě sleduje, kdo co s kým má a kdo po kom kouká.

„Co potřebuješ, Caesare?“ Cora se cítila polichocena.

Nemusel se ani rozhlížet, jestli někdo není na doslech. Věděl, že tu nezbyla ani noha, naplánoval si to. „Odejdu na sever,“ řekl. „Brzy. Uteču. A chci, abys šla se mnou.“

Cora se snažila uhádnout, kdo ho na tenhle vtípek navedl. „Ty jdeš na sever a já se jdu najíst,“ odpověděla.

Caesar ji chytil za ruku, jemně a zároveň pevně. Byl štíhlý a silný, jako všichni muži v jeho věku, kteří pracovali na polích, ale se svojí silou zacházel opatrně. Měl kulatý obličej a rozpláclý nos. Na okamžik si vybavila, jak se mu při smíchu dělají důlky. Proč se jí zrovna tohle vrylo do paměti?

„Nerad bych, abys to na mě šla říct,“ pokračoval. „V tomhle ti musím věřit. Ale brzy vyrazím a chci tě s sebou. Pro štěstí.“

Teď mu rozuměla. Chápala, že se ji nesnaží nijak napálit. Tu fintu nastražil na sebe. Tomu klukovi to prostě moc nemyslí. Vůně mývalího masa jí připomněla hostinu, a tak ruku odtáhla. „Nehodlám se nechat zabít. Od Connellyho, od hlídek ani od hadů.“

Dostala první misku polévky a pořád protáčela panenky nad jeho blbostí. Bílí se tě snaží dennodenně pomalu zabíjet, někdy i rychle. Proč jim to usnadňovat? Tohle je druh práce, co se dá odmítnout.

Našla Lovey, ale na šeptandu o Caesarovi a Frances se jí neptala. Jestli to myslí Caesar s tím plánem vážně, Frances už je tak jako tak vdovou.

Přesto s ní žádný mladík takhle dlouho nemluvil ode dne, kdy se přestěhovala k Hobovi.

Zapálili pochodně, protože se chystaly zápasy. Kdosi vyhrabal tajné zásoby kukuřičné pálenky a cideru, které kolovaly mezi diváky a přiživovaly jejich nadšení. Teď už tu byli i manželé, kteří žili na jiných plantážích a přišli na svou pravidelnou nedělní večerní návštěvu. Urazili spoustu mil, a tak měli dost času na snění. Některé ženy naplňoval výhled na plnění manželských povinností větší radostí než jiné.

Lovey se zachichotala. „S ním bych klidně zápasila,“ řekla a pokývla k Majorovi.

Major vzhlédl, jako by ji slyšel. V poslední době se měnil v urostlého chlapa. Pracoval tvrdě a jen vzácně si vykoledoval, aby na něj šéfové zvedli bič. K Lovey se choval zdvořile, brzy se z ní stane žena, a nebylo by žádným překvapením, kdyby jim Connelly jednoho dne domluvil svatbu. Mladík s protivníkem leželi zapletení v trávě. Když už to nemůžete nandat těm, kdo si to zasluhují, nandejte si to aspoň navzájem. Děti pokukovaly mezírkami mezi staršími a uzavíraly sázky, na jejichž vyplacení nic neměly. Zatím jen plely a pracovaly ve skupinách, jež oklesťovaly třtinu, ale jednoho dne budou díky práci na poli stejně velké a silné jako ti chlapi, co se tu perou a snaží se jeden druhého zamáčknout do trávy. Na něj, nařež mu, dej mu za vyučenou!

Spustila hudba, začalo se tancovat a oni si vespolek uvědomovali, jak moc jsou Jockeyovi vděčni, že si zase vybral správný večer. Uměl vycítit jejich hromadné napětí, zlé předtuchy za hranicí navyklé všednosti otroctví. Stupňovalo se to. Ale posledních pár hodin zvládlo rozptýlit spoustu z těchto neblahých pocitů. Dokážou čelit ranní dřině a po následující jitra a dlouhé dny budou mít dříve vyprahlého ducha napojeného, byť skrovně, laskavou nocí, na kterou budou vzpomínat a těšit se na další narozeninovou oslavu. Vytvořili kruh, a tím oddělili lidské duše uvnitř od ponížení, které zůstalo venku.

Noble vzal bubínek a zaťukal do něj. Mezi řádky to byl rychlý česač a mimo pole rád inicioval zábavu. Svou rychlost i chuť bavit ostatní si přinesl ten večer s sebou. Tleskající ruce, zahnuté lokty, natřásající se boky. Jsou nástroje a pak lidé, co na ně hrají, ale někdy se stane, že si housle či bubínek udělají nástroj z hráčů a všichni se společně poddají písni. Tak to chodilo, když se George a Wesley chopili při oslavách houslí a bendža. Jockey seděl ve svém javorovém křesílku a dupal do rytmu bosýma nohama do hlíny. Otroci vystupovali z řady a dávali se do tance.

Cora zůstávala na místě. Dávala si pozor, aby se při svižné písni naráz neocitla vedle nějakého muže, protože pak nevíte, co udělá. Těla jsou v pohybu a všechno je dovoleno. Přitáhne si vás k sobě, popadne vás za ruce, i když to třeba myslí dobře... Jednou jim Wesley na Jockeyových narozeninách dopřál píseň, kterou si pamatoval z doby, kdy žil na severu. Byla zvláštní, předtím nikdo z nich podobnou neslyšel. Cora se odvážila mezi tanečníky, zavřela víčka a točila se. Když je otevřela, byl tam Edward a svítily mu oči. A přestože Edward i Pot už jsou po smrti – Edwarda pověsili, když si do pytle nastrkal kameny a snažil se podvádět při vážení, a Pot leží v hlíně, protože ho kousla krysa a on napřed zčernal a nakonec zfialověl – představa, jak nad sebou ztrácí kontrolu, ji děsila. George dováděl s houslemi a tóny tryskaly do noci jako jiskry létající z ohně. Nikdo k ní nepřišel, aby ji zatáhl do toho vzrušujícího bláznovství.

PAK HUDBA utichla. Kruh se rozpojil. Otrok bývá z krátkého závanu svobody sem tam nesvůj. Najednou se zasní mezi brázdami nebo se rozpomene na podivný sen, co se mu zdál nad ránem. A zasní se i uprostřed písně v horké nedělní noci. Ale pak to pokaždé přijde – dozorcův křik, nahánění do práce, stín pána, připomínka, že lidskou bytostí bývá jenom na nepatrný okamžik ve věčnosti svého poddanství.

Bratři Randallové vyšli z vily, aby se k nim připojili.

Otroci ustupovali stranou a v duchu počítali, jakou vzdáleností nejlépe vyjádří přiměřený poměr respektu a strachu. Jamesův sluha Godfrey držel lucernu. Podle starého Abrahama se James podobal spíš své matce, ženě zavalité jako soudek a s podobně těžkopádným výrazem, zatímco Terrance se vyvedl po otci. Byl vysoký a měl výraz dravce, který neustále číhá, kdy se bude moci vrhnout na kořist. Kromě pozemků zdědili bratři po otci i krejčího, jednou měsíčně k nim dojížděl v rozhrkaném kočáře se vzorečky plátna a bavlny. V dětství se oba oblékali podobně a vydrželo jim to i v dospělosti. Jejich bílé kalhoty a košile byly tak zářivě čisté, jak jen je ruce pradlen dokázaly vydrhnout, a tak v oranžovém svitu lucerny tito muži vypadali jako duchové, co se vynořují z temnoty.

„Pane Jamesi,“ řekl Jockey. Jeho zdravější ruka pevně sevřela opěrku křesla, jako by se chtěl přizvednout, ale nedokázal to. „Pane Terranci.“

„Nenechte se rušit,“ pronesl Terrance. „Probírali jsme s bratrem obchodní záležitosti a zaslechli jsme hudbu. Tak mu povídám, že je to ten nejšílenější kravál, co jsem kdy slyšel.“

Randallové pili víno ze skleněných broušených číší a vypadali, jako by už vyprázdnili několik lahví. Cora hledala v davu Caesarův obličej. Neviděla ho. Při poslední společné návštěvě obou bratří tu taky nebyl. Pokud jste si zapsali do paměti pestré lekce z jejich pospolitých návštěv, nechybovali jste. Jakmile oba Randallové zároveň vstoupili na území černých, pokaždé se něco semlelo. Dříve nebo později. Přihodilo se cosi nečekaného, nějaká věc, kterou jste rozhodně nemohli předvídat.

James nechával každodenní chod plantáže na dozorci Connellym, navštěvoval ji jen výjimečně. Vzácně tu provedl nějakého návštěvníka, souseda, kterého si považoval, nebo zvědavého plantážníka z jiného koutu země. Na svoje negry přitom promluvil zřídkakdy, jeho lidi už je ostatně bičem naučili, aby vždycky pilně pokračovali v práci a majitelovy přítomnosti si nijak nevšímali. Objevil-li se na bratrově plantáži Terrance, obvykle ohodnotil každého otroka a okomentoval, kteří muži se mu zdají nejschopnější a ženy nejpřitažlivější. Povzbuzený pošilháváním po ženách, co patřily bratrovi, se vydával okusit ty z vlastní poloviny.

„Rád ochutnávám svoje slívy,“ říkával. Procházel se mezi řadami domků a rozhlížel se, co mu padne do oka. Nerespektoval žádné citové vazby a některé otroky navštěvoval i o svatební noci, aby muži předvedl, jak má správně vykonávat manželské povinnosti. Ochutnal svoje švestky, přestřihl pásku a zanechal stopu.

Mělo se za to, že James je v tomhle ohledu jiný a na rozdíl od otce a bratra nepoužívá svůj majetek k vlastnímu uspokojování. Občas pozval na večeři nějakou ženu z okolí a Alice si při té příležitosti pokaždé předsevzala, že vystrojí tu nejokázalejší a nejlákavější večeři, jakou si dokáže představit. Paní Randallová je opustila před mnoha lety a Alice doufala, že přítomnost ženy bude život na plantáži kultivovat. James v jednu dobu po celé měsíce hostil bledé bytůstky, jejichž bílé kočáry křižovaly blátivé cesty k velké vile, a holky v kuchyni se chichotaly a spekulovaly, dokud se na scéně nevynořila nová žena.

Podle vyprávění Jamesova sluhy Pridefula pak nasměroval jeho pán svou veškerou erotickou energii do specializovaných pokojů v jednom zařízení v New Orleansu. Vedla ho tolerantní a moderní madam, znalkyně trajektorií lidské touhy. Prideful se dušoval, že má zprávy přímo od personálu, se kterým se za léta skamarádil, ale jeho historky byly neuvěřitelné. Který bílý muž by se dobrovolně nechával bičovat?

Terrance se teď rýpal hůlkou v zemi. Byla to hůlka po otci, se stříbrným držátkem ve tvaru vlčí hlavy. Mnozí z nich si ještě pamatovali, jak se jim tenhle vlk zakousl do masa. „Tak si vzpomínám, jak mi James vykládal, že tu má negra,“ spustil Terrance, „kterej umí odrecitovat Deklaraci nezávislosti. Nechce se mi tomu věřit, ale říkám si, že by mi to dneska večer mohl předvést, když je tady všechno na nohách.“

„To zařídíme,“ slíbil James. „Kde je ten kluk? Michael.“

Všichni mlčeli. Godfrey žalostně pozvedl lucernu a posvítil kolem. Mojžíš měl tu smůlu, že stál z předáků k bratrům Randallovým nejblíž. Odkašlal si. „Michael je mrtvý, pane Jamesi.“

Rychle nařídil jednomu z děcek, aby doběhlo pro dozorce Connellyho, i kdyby to mělo znamenat, že ho vyruší při večerních hrátkách s konkubínou. Jamesův výraz Mojžíšovi napovídal, že jeho pán čeká na vysvětlení.

Michael, otrok, o němž tu byla řeč, ty dlouhé pasáže zaživa opravdu přednášet uměl. Podle Connellyho, který si celý příběh vyslechl od překupníka s otroky, fascinovaly Michaelova bývalého pána schopnosti jihoamerických papoušků. A proto usoudil, že dokážeme-li naučit limerik ptáka, měli bychom ho dokázat naučit zpaměti i otroka. Už pouhý pohled na velikost lebek nám totiž prozrazuje, že negr má větší mozek než pták.

Michael byl synem pánova kočího. Vykazoval ony známky živočišné zvědavosti, jaké občas můžete pozorovat u prasat. Učitel a jeho prazvláštní žák začínali s jednoduchými rýmy a krátkými úryvky z básní populárních britských veršotepců. Později přecházeli i na slova, kterým negr nerozuměl, a máme-li být upřímní, učitel jim rozuměl jen částečně. Byl to ztroskotanec, kterého vyhodili z každého slušného místa, jež kdy získal, a který se svoje poslední přeložení rozhodl využít hlavně jako živnou půdu pro tajnou pomstu. Tenhle farmář, co pěstoval tabák, dělal se synem kočího učiněné zázraky. Deklarace nezávislosti byla jejich mistrovský kousek. „Historie opakovaných bezpráví a uchvacování.“

Michaelova schopnost ovšem nikdy nepředstavovala nic víc než pouhý salónní trik pro potěšení návštěvy, po němž se hovor vždy stočil na omezené vlohy negrů. Majitele chlapec časem znudil, a tak ho prodali na jih. Než se Michael dostal až k Randallovým, mučení a tresty ho připravily o zdravý rozum. Práce mu šla nevalně. Stěžoval si na hluk a na černou magii, která mu vymazala paměť. Connelly mu ve vzteku vymlátil z hlavy i to málo, co mu v ní ještě zbylo. Trápil ho tak, aby to Michael nepřežil, a dosáhl svého cíle.

„Měli jste mi to povědět,“ napomenul je James se zjevnou nelibostí. Michaelův přednes představoval neobvyklé rozptýlení, kvůli němuž si negra už dvakrát povolal k hostům.

„Měl by sis udržovat lepší přehled o majetku, Jamesi.“ Terrance svého bratra rád popichoval.

„Do toho se mi nepleť.“

„Že svoje otroky necháváš hýřit, to jsem věděl, ale netušil jsem, že to má takové rozměry. Snažíš se, abych proti tobě vypadal zle?“

„Netvař se, že ti záleží na tom, co si o tobě negři myslí, Terranci.“ Jamesova sklenka byla prázdná a chystal se odejít.

„Ještě jednu píseň, Jamesi. Začínám té hudbě přicházet na chuť.“

George a Wesley byli zoufalí, zůstali sami. Noble s tamburínou se někam ztratil. James sevřel rty. Naznačil jim, ať hrají, a oni ho poslechli.

Terrance si poklepal na hůlku. Zadíval se do davu a zamračil se. „To nebudete tancovat? Já si to přeju. Ty a ty!“

Ani nečekali na znamení od svého pána. Otroci ze severní poloviny se proti sobě váhavě seřadili a snažili se hrát divadlo, vklouznout zpět do rytmu. Křivácká Ava neztratila od těch dní, kdy otravovala Coru, nic ze schopnosti zdatně předstírat – dupala a chechtala se, jako by právě vrcholily oslavy Vánoc. Představení pro pána nehráli rozhodně poprvé, uměli pomyslnou maskou skrýt svou zášť, a když se tanec rozjel, zbavili se i strachu. Ach, jak křepčili a pokřikovali, poskakovali a výskali! Jistě to byla ta nejživější píseň, kterou kdy slyšeli, a ti nejskvělejší muzikanti, které barevná rasa mohla nabídnout. Cora se přiměla vstoupit do kruhu a při každé příležitosti kontrolovala reakce bratrů Randallových jako všichni ostatní. Jockey si položil ruce do klína, aby mohl tleskat do rytmu. Cora zahlédla Caesarův obličej s nečitelným výrazem. Caesar chvíli stál v přítmí u kuchyně a pak odešel.

„Hej!“

Tohle byl Terrance. Držel si ruku od těla, jako by na ní ulpělo nějaké znamení věčnosti, jež může spatřit pouze on. Pak si Cora všimla – jediné kapičky vína, co potřísnila manžetu jeho krásné bílé košile. Chester do něho nechtěně strčil.

Chester se přihlouple usmíval, klesl na kolena a klaněl se před bílým mužem. „Promiňte, pane! Promiňte, pane!“ Hůlka ho udeřila přes rameno a přes hlavu. A pak znovu a znovu. Chlapec vykřikl, schoulil se v prachu a rány pokračovaly. Terranceova ruka se zvedala a klesala. James vypadal unaveně.

Jediná kapka! Coru zachvátilo divoké vzrušení. Nezmocnilo se jí roky, od okamžiku, kdy zaťala sekeru do Blakeovy psí boudy, až kolem lítaly třísky. Od té doby viděla muže, kteří viseli na stromech, ponecháni káním a vranám. Ženy s ranami až na kost od devítiocasé kočky. Živá i mrtvá těla opékaná na pohřební hranici. Useknuté nohy jako opatření proti útěku a odříznuté ruce, aby se zabránilo další krádeži. Viděla, jak bijí holky a kluky, kteří byli ještě mladší než tenhle, a nic neudělala. Této noci se jí ovšem do srdce opět vrátil stejný pocit. Popadl ji a ona se nad chlapcovým tělem sklonila jako štít dříve, než v ní otrok stačil zarazit člověka. Držela hůl v ruce jako lovec hada v močále a viděla ozdobu na její špičce. Stříbrný vlk, co cení stříbrné zuby. Pak jí hůlka z ruky vyklouzla a dopadla jí na hlavu. Při další ráně jí stříbrné zuby bleskově přejely přes oči a její krev se rozstříkla do prachu.

É

Ten rok bydlelo U Hoba sedm žen. Mary z nich byla nejstarší. Dostala se tam, protože ji přepadaly záchvaty. Svíjela se v prachu s divokým pohledem v očích a z úst jí pokaždé tekla pěna jako vzteklému psovi. Léta mívala spory s jinou česačkou, co se jmenovala Bertha, a ta na ni nakonec seslala kletbu. Starý Abraham sice namítal, že Mary takhle trpí už od doby, kdy byla malé děcko, ale nikdo ho neposlouchal. Ať tak či tak, její nynější záchvaty se těm z dětství skutečně moc nepodobaly. Teď se probírala pomlácená, dezorientovaná a malátná, což vedlo k trestům za zameškanou práci, a zotavování se z trestu zase k dalšímu zameškávání. Jakmile se dozorci na někoho naštvou, smetou ho. Mary si k Hobovi sama odnesla věci, aby se vyhnula posměchu lidí ze svého domku. Celou cestu se ovšem ploužila, jako by od někoho čekala pomoc.

Mary pracovala s Margaret a Ridou v mlékárně. Tyhle dvě, než si je James Randall koupil, prožily taková utrpení, že už nedokázaly zapadnout do běžného uspořádání na plantáži. Margaret vyluzovala v nejméně vhodných okamžicích děsivé zvířecí zvuky, spouštěla zoufalý nářek a vykřikovala sprosté nadávky. Při pánových obchůzkách si držela ruku na puse, aby ke svému postižení nepřitahovala pozornost. Rida byla zase naprosto netečná vůči hygieně a žádné přemlouvání ani výhrůžky s tím nic nenadělaly. Páchla.

Pak tu byly Lucy a Titania. Nikdy nemluvily, ta první z vlastního rozhodnutí a ta druhá proto, že jí předchozí majitel vyřízl jazyk. Pracovaly v kuchyni pod Aliciným vedením. Alice upřednostňovala pomocnice, co jim celý den nejela pusa, aby se mohla dobře poslouchat.

Dvě další ženy si to jaro vzaly život. Bylo to víc než obvykle, ale o nic pozoruhodného se nejednalo. Na jejich jména si už za rok ani nevzpomenou, tak nicotnou za sebou zanechaly stopu. Zbývaly Nag a Cora. Pečovaly o bavlnu ve všech fázích růstu a zpracování.

Na konci pracovního dne Cora zavrávorala a Nag přispěchala, aby ji podepřela. Odváděla ji zpátky k Hobovi. Dozorce pozoroval, jak spolu pomalu opouštějí pole, ale mlčel. Cora byla evidentně šílená, takže si běžné nadávky odpustil. Prošly kolem Caesara, který postával se skupinkou mladých otroků před jednou dílnou a něco si vyřezával z kousku dřeva. Cora od něj odvrátila oči a nasadila kamenný výraz, dělala to tak od okamžiku, kdy vznesl svůj návrh.

Od Jockeyových narozenin uběhly dva týdny a ona se teprve dávala dohromady. Po bití do obličeje měla pořád jedno oko opuchlé a na spánku hlubokou ránu. Otok splaskával, ale tam, kde ji políbil stříbrný vlk, jí zůstávala žalostná jizva ve tvaru X. To byl Cořin účet za sváteční večer. Daleko horší se ukázalo bičování, kterému ji Connelly podrobil následující ráno pod bezcitnou korunou obvyklého stromu.

Connellyho si starý Randall kdysi najal mezi prvními, a když se James ujal správcovství, toho chlapíka na postu ponechal. V Cořině dětství měly dozorcovy vlasy barvu syté irské rzi a kroutily se mu zpod klobouku jako pera kardinála červeného. V těch dobách ještě hlídkoval s černým parapletem, ale časem ho odložil a teď mu bílé košile nápadně svítily na opáleném těle. Vlasy mu zbělaly a břicho se mu převalilo přes opasek, ale jinak to byl stále tentýž muž, co bičoval její babičku i matku a při chůzi napadal na jednu nohu, takže připomínal starého kulhavého vola. Pronásledoval celou vesnici. Obvykle nechvátal, nic ho nedokázalo popohnat. Jediné skutečně hbité okamžiky přicházely, když sahal po své devítiocasé kočce. Pak z něj sršela energie a bujarost dítěte, co právě objevilo novou zábavu.

Události, které se odehrály během nečekané návštěvy bratrů Randallových, dozorce Connellyho zrovna netěšily. Zaprvé byl kvůli nim vyrušen, když si užíval s Glorií, otrokyní, kterou si zrovna vybral, takže musel přetáhnout poslíčka bičem a vyhrabat se z postele. A zadruhé tu byla ta záležitost s Michaelem. Connelly panu Jamesovi o jeho smrti ani neříkal, protože zaměstnavatel běžnou fluktuaci neřešil, ale Terranceova zvědavost z toho rázem udělala problém.

No, a pak tu byla ještě Chesterova neohrabanost a Cořino nepochopitelné chování. Connelly z nich z obou hned při východu slunce sedřel kůži. Začal s Chesterem, aby se držel pořadí, v jakém spáchali prohřešky. A na závěr nařídil, ať jim krvavá záda ještě vydrbou pepřovou vodou. Chester dostal svůj první nářez a Cora byla bita po půl roce. Connelly je oba bičoval i po další dvě rána. Podle otroků, kteří sloužili v domě, nerozzlobili ovšem pana Jamese ani tak Chester a Cora jako skutečnost, že si bratr dovolil vztáhnout ruku na jeho majetek. A navíc před tolika svědky. To v majetku byl kořen hněvu. Chester už na Coru víckrát nepromluvil.

Nag jí pomohla po schodech k Hobovi, a když se Coře podařilo vstoupit do chaty a uniknout tak očím zbytku vesnice, okamžitě se zhroutila. „Počkej, donesu ti něco k jídlu,“ řekla Nag.

Nag k Hobovi stejně jako Coru zahnaly intriky. Bývala po léta Connellyho hlavní favoritkou a většinu nocí trávila v jeho loži. Se svýma světle šedýma očima a vyzývavými boky bývala na negerskou holku dost nadutá i dávno předtím, než jí dozorce začal stranit, ale pak se stala úplně nesnesitelnou. Naparovala se a mívala škodolibou radost z toho, když ostatní trpěli, a ona jediná unikala. Její matka se často paktovala s bílými chlapy a vyškolila Nag v neřestech. Těm se Nag rozhodla oddávat, i když dozorce směňoval jejich společné potomky. Severní a jižní polovina Randallovy velké plantáže si v jakési chaotické hře z jedné strany na druhou přehazovaly vyčerpané negry, co pracovali pomalu, i skutečné grázly. Z dětí Nag se staly hrací žetony. Connelly nemohl vystát své mulatské bastardy, jejichž kudrnaté vlasy na slunci zářily irskou rzí.

Jednoho rána dal jasně najevo, že do jeho postele se už nemá vracet ani Nag. To byl den, na který její nepřátelé čekali. Všichni viděli, že se blíží. Až na ni. Přišla z polí, aby zjistila, že jí přestěhovali věci k Hobovi, čímž jí veřejně oznámili ztrátu postavení, a její hanba vesnici vydatně posilnila, jak by to nedokázalo žádné jídlo. Ale Hob nakonec Nag zocelil, tak to tam chodilo. Tahle bouda obvykle zformovala osobnost.

Nag si nikdy nebývala zrovna blízká s Cořinou matkou, což ji ovšem neodradilo od přátelství se zavrženou dívkou. Po onom svátečním večeru a v následujících dnech, kdy Cora krvácela, o ni s Marií pečovaly, natíraly jí poraněnou kůži solným roztokem, přikládaly jí léčivé obklady a hlídaly, aby Cora jedla. Chovaly jí hlavu v náručí a skrze ni zpívaly ukolébavky svým ztraceným dětem. Lovey svou přítelkyni navštěvovala taky, ale byla velmi mladá, pověst domu u Hoba ji děsila a v přítomnosti Nag, Mary a ostatních se chovala hodně plaše. Zůstávala jen tak dlouho, dokud to vydržely její nervy.

Cora ležela na podlaze a sténala. Dva týdny po bití se stále motala a trápily ji úporné bolesti hlavy. Většinou se dokázala ovládat a na poli pracovala, ale někdy tam nezvládla víc než jen zpříma stát, dokud slunce nezapadlo. Hodinu co hodinu dokonale vylizovala naběračku, kterou jí podávala dívka, jež nosila vodu, dokud neucítila kov na zubech. Nenechávala tam ani kapku.

Objevila se Mary. „Zase je ti zle,“ řekla. Nesla vlhký obklad a přiložila ho Coře na čelo. I po ztrátě pěti dětí si uchovávala notnou zásobu mateřského citu – tři z nich zemřely, než se naučily chodit, a zbylé dvě jí prodali, když byly dost velké, aby mohly nosit vodu a vytrhávat plevel kolem vily. Mary pocházela z kmene ryzích Ašantů stejně jako oba její manželé. Prodat taková mrňata nevyžadovalo žádné úsilí. Cora naznačila rty poděkování. Stěny domku se na ni hroutily. V podkroví se jedna z žen – podle zápachu Rida – v něčem přehrabovala a dělala rámus. Nag Coře rozmasírovala mozoly na rukou. „Nevím, co je horší,“ poznamenala. „Když je ti zle, a tím pádem nejsi na očích, nebo se ti udělá líp a budeš venku, až sem zítra přijde pan Terrance.“

Vyhlídka na jeho návštěvu Coru deptala. James Randall byl upoutaný na lůžko. Onemocněl po návratu z New Orleans, kam odjel na jednání s delegací obchodních zástupců z Liverpoolu a kde si zaskočil na návštěvu svého ostudného útočiště. Cestou zpátky omdlel v kočáře a od té doby ho neviděli. Od personálu z domu se jim doneslo, že se nad nimi Terrance chystá převzít dohled, dokud se bratr neuzdraví. Ráno se měl přijít podívat na severní polovinu, aby naplánoval kroky, které její chod sladí s jižní.

Nikdo nepochyboval, že by to bude soulad s příchutí krve.

Cora vyklouzla z rukou přítelkyň, stěny ji přestaly tísnit a omdlela. Probudila se uprostřed hluboké noci, s hlavou podloženou srolovanou mezulánovou přikrývkou. Nahoře všichni spali. Třela si šrám na spánku. Připadalo jí, že to mokvá. Věděla, proč skočila. Aby ochránila Chestera. Ale něco jí bránilo, když se snažila vybavit si naléhavost toho okamžiku, alespoň zlomek pocitu, který se jí tehdy zmocnil. Ustoupilo to v ní do neznámého kouta duše, odkud to předtím vyšlo, a nedalo se to odtud vymámit. Aby se trochu ubránila neklidu, vyklouzla na políčko. Usadila se na javorovém pařezu, čichala okolní vůně a naslouchala. Tvorové v močále pískali a šplouchali, lovili v živoucí temnotě. Tamtudy budou muset v noci projít cestou na sever, do Svobodných států. Do něčeho podobného byste se pustili jen tehdy, kdybyste přišli o rozum.

Ale její matka to zvládla.

Jako by šla ve stopách Ajarry, která Randallovu půdu neopustila od chvíle, kdy na ni poprvé vstoupila, neopouštěla ani Mabel nikdy plantáž – až do dne, kdy z ní utekla. Svůj záměr nedala ani náznakem najevo, přinejmenším před nikým, kdo by to prozradil při následných výsleších. Ve vesnici plné ošidných charakterů a informátorů, co by prodali i svoje nejdražší, jen aby sami unikli ze spárů devítiocasé kočky, to byl docela slušný výkon.

Cora usnula přitulená k matčině břichu a pak už matku nikdy neviděla. Starý Randall spustil poplach a svolal hlídky. Parta lovců se do hodiny brodila v bažinách a hnala se za psy Natea Ketchuma. Ketchum, poslední v dlouhé řadě zkušených honců, měl lov otroků v krvi. Jeho psi byli po generace šlechtěni, aby zavětřili pach negra i na opačném konci okresu, a rozdrtili a rozžvýkali už hodně vzpurných rukou. Když se tyhle bestie opřely do kožených postrojů a vzepjaly na zadní, jejich štěkot probudil v každé duši v černém rajónu touhu okamžitě se schovat do svého domku. Ale otroci se museli nachystat na nadcházející den, a tak se podrobili rozkazům a snášeli příšerný řev psů i vidinu krve, která brzy poteče.

Plakáty a letáky zanedlouho kolovaly i stovky kilometrů od plantáže. Svobodní černoši, kteří si přilepšovali chytáním uprchlíků, pročesávali lesy a páčili informace z možných kompliců. Hlídky a bandy bílé spodiny na lidi ve vesnici dorážely a šikanovaly je. Obydlí na všech blízkých plantážích byla důkladně prohledána a nemalé množství otroků přitom zbili prostě ze zásady. Ale lovečtí psi se vrátili s prázdnou, stejně jako jejich páni.

Randall si na ohlídání majetku vyžádal služby čarodějnice, která měla pomocí kouzel zařídit, aby kterýkoli uprchlík s africkou krví ochrnul. Čarodějka zakopala na tajných místech fetiše, shrábla odměnu a odjela ve vozíku taženém mulou. Ve vesnici se ovšem ohledně povahy její kletby vedla vášnivá debata. Funguje jenom na ty, kdo mají zaječí úmysly, nebo na všechny barevné, kteří překročí hranici pozemku? Uběhl týden, než se otroci odvážili znovu vyrazit na lov a na sběr do bažin, jež jim skýtaly potravu.

Po Mabel nebylo ani stopy. Před ní se nikomu z Randallovy plantáže utéct nepodařilo. Uprchlíky nakonec vždycky polapili, zradili je jejich přátelé nebo je zmátly hvězdy, takže jen zaběhli o něco hlouběji do labyrintu otroctví. Po návratu jim ani nebývalo povoleno hned zemřít. Nejprve museli podstoupit kruté mučení. A ti, kdo tu po nich zůstávali, byli nuceni sledovat stupňování hrůz, které vedou k zániku člověka.

O týden později se na plantáži objevil neblaze proslulý lovec uprchlých otroků Ridgeway. Přijeli na koních, celá banda, lovec a pět chlapíků pochybného vzezření, které vedl děsivý indiánský stopař s náhrdelníkem ze seschlých lidských uší. Ridgeway měřil dva metry, měl hranatý obličej a krk tlustý jak násadu od palice. Za všech okolností působil vyrovnaně, ale zároveň okolo sebe formoval dusivou atmosféru jako bouřka, co se zdá být ještě na hony daleko, jenže pak vám zničehonic zběsile zaburácí nad hlavou.

Ridgewayova návštěva trvala půl hodiny. Podle zpráv z vily si psal poznámky do malého zápisníku, výborně se soustředil a rozšafně rozprávěl. Na plantáž znovu zavítal až po dvou letech, krátce před smrtí starého Randalla, aby se tam osobně omluvil za svůj neúspěch. Tehdy s sebou indiána už neměl, ale nahradil ho mladým jezdcem s dlouhými černými vlasy, co nosil přes koženou vestu stejnou šňůru trofejí. Ridgeway se ten den stavoval jen cestou, po návštěvě majitele sousední plantáže, kterému dovezl jako důkaz úspěšného lovu hlavy dvou uprchlíků v koženém pytli. Překročení hranice státu, to byl v Georgii hrdelní zločin. A majitelé otroků občas dali před navrácením svého majetku přednost výstražnému příkladu.

Lovec otroků se ve vile podělil i o informace o nové trati podzemní železnice, která má fungovat někde v jižní části země. Znělo to neuvěřitelně a starý Randall se tomu vysmál. S jejich stoupenci tam prý brzy skoncují, vymáchají je v dehtu a obalí peřím, ujistil Ridgeway hostitele. Nebo s nimi naloží podle místních zvyklostí. Ještě jednou se omluvil, zvedl se a celá banda se brzy s rámusem hnala po okresní silnici vstříc další misi. Jejich práce nikdy nekončila, tekla tu řeka otroků, které museli vytáhnout ze skrýší. A zanést do řádného účetnictví bílého muže.

Mabel se na svůj riskantní podnik vybavila. Zabalila si mačetu a křesadlo a ukradla boty jedné spolubydlící, co je měla v lepším stavu než ona. Prázdné políčko svědčilo o jejím zázračném útěku ještě po několik týdnů. Vykopala si s sebou všechny tuříny a smldince, třebaže na cestu, která vyžadovala hbité nohy, vůbec nepředstavovaly rozumnou zátěž. Hroudy hlíny a hluboké díry připomínaly Mabel každému, kdo šel kolem. Jednoho rána byla ovšem půda na pozemku zase srovnaná. Cora ho celý obešla po kolenou a znovu osázela. Bylo to její dědictví.

Teď Coře v hlavě pulsovala krev a ona v chabém měsíčním světle poměřovala očima svou titěrnou zahrádku. Plevel, brouci nosatci a všude možně stopy od nejrůznější havěti. Od oslavy svůj pozemek zanedbávala. Byl nejvyšší čas se sem vrátit.

Terranceova návštěva následujícího dne proběhla v klidu, s výjimkou jediného znepokojivého okamžiku. Connelly provedl Terrance po bratrově hospodářství, protože od doby, kdy si jej Terrance naposledy pořádně prohlédl, uběhlo už několik let. Host se podle všech zpráv choval nečekaně slušně, obešel se i bez obvyklých cynických poznámek. Probírali se s Connellym v číslech z loňské sklizně a prohlíželi knihy, ve kterých byla zaznamenána vážení od září minulého roku. Terrance vyjádřil nespokojenost nad dozorcovým nečitelným písmem, ale kromě toho spolu vycházeli vcelku přátelsky. Na kontrolu vesnice ani otroků se nevydali.

Objížděli na koních pole a porovnávali pokrok při práci na obou polovinách. V místech, kde Terrance a Connelly vjeli do lánu bavlny, otroci v dohledu zdvojnásobili úsilí. Jejich ruce sekaly plevel a zarývaly motyčky do brázd už celé týdny. Stonky Coře dosahovaly až po ramena, ohýbaly se a komíhaly. Pučely z nich listy a poupata, co byla každé ráno o kus větší. Za měsíc se bíle rozprsknou. Kolem právě projížděli oba bílí muži a Cora se modlila, aby se v rostlinách úplně schovala. Aby na to už byly dost vysoké. Zahlédla záda jezdců, vzdalovali se, a vtom se Terrance otočil. Přikývl, ukázal na ni hůlkou a pokračoval v cestě.

James zemřel o dva dny později. Jeho ledviny, shrnul to doktor.

Dlouholetí obyvatelé Randallovy plantáže si nedokázali pomoct, aby pohřeb otce a syna neporovnávali. Starší Randall byl váženým členem Společnosti majitelů plantáží. Osadníci putující na západ teď sice strhávali veškerou pozornost na sebe, ale Randall a jeho souputníci byli těmi skutečně prvními průkopníky, co v tom vlhkém pekle Georgie před dlouhými lety probudili život. Kolegové z jiných plantáží si ho vážili jako vizionáře, který v oblasti přešel první na bavlnu a stál v čele ekonomického úspěchu. Mnohý mladý farmář, jehož dusily bankovní úvěry, si k Randallovi chodil pro rady – rady poskytované velkoryse zdarma – a časem přivedl svou farmu k záviděníhodnému rozkvětu.

Otroci dostali na pohřeb starého Randalla volno. Tiše tam stáli ve skupině, zatímco všichni ti uhlazení bílí muži a noblesní ženy vzdávali poslední poctu svému milovanému duchovnímu otci. Negři z vily odnášeli rakev, což nejprve všechny zúčastněné pohoršilo, ale jakmile se nad tím hlouběji zamysleli, shledávali v tom doklad jejich skutečné náklonnosti. Podobné, jaké se ve skutečnosti těšili i u vlastních otroků. U chův, z jejichž bradavek sáli v dobách blažené nevinnosti, a u služebníků, co si při jejich koupelích máčeli ruce v mýdlové vodě. V závěru bohoslužby začalo vydatně pršet. Ukončilo to sice obřad, ale všem se ulevilo, protože jim právě dělalo starosti dlouhé sucho. Bavlna žíznila.

V době, kdy zemřel James, už Randallovi synové přerušili společenské styky s otcovými vrstevníky a chráněnci. James měl spoustu obchodních partnerů, ale na papíře. S některými se sice setkával i osobně, ovšem přátelil se jen s několika lidmi. Terranceovu bratrovi se zkrátka nikdy nedostalo běžné porce citů. Na pohřeb dorazila hrstka hostů. Otroci zůstali pracovat na poli – s blížící se sklizní nic jiného ani nepřipadalo v úvahu. Takhle to bylo jasně řečeno v jeho poslední vůli, tvrdil Terrance. Jamese pohřbili vedle rodičů, v tichém koutě na rozlehlém pozemku, po boku otcových mastifů Platóna a Demosthena, kteří byli svorně milováni všemi, lidmi i negry, třebaže si před nimi nikdo nedokázal uhlídat slepice.

Terrance odjel do New Orleansu, aby urovnal bratrovy záležitosti v obchodech s bavlnou. Správná chvíle na útěk nebyla nikdy, ale Terranceovo správcovství obou polovin k němu rozhodně nabízelo dobrý důvod. Severní polovina plantáže od počátku těžila z příznivějšího klimatu a James sice nebyl o nic méně tvrdý ani krutý než ostatní bílí farmáři, ale v porovnání s mladším bratrem se jevil jako vlídný člověk. Historky z jižní poloviny mrazily, rozsahem i podrobnostmi.

Silák Anthony se chopil své šance. Silák Anthony možná nebyl ten nejchytřejší hošan ve vesnici, ale nikdo nemohl tvrdit, že nedokáže vycítit příležitost. Byl to první pokus o útěk od Blakea. Bez problémů prolomil čarodějčinu kletbu a uběhl dvaačtyřicet kilometrů, jenže pak ho objevili, jak si dává šlofíka na seníku. Strážníci ho vrátili v železné kleci, kterou ukoval jeden z jejich bratranců. „Leť jako pták a vysloužíš si klícku.“ Na čelní straně bylo místo na cedulku se jménem obyvatele, ale s tím se nikdo neobtěžoval. Prázdnou klec si na odchodu zase odnesli.

V předvečer potrestání siláka Anthonyho – kdykoli bílí lidé odkládali trest, znamenalo to, že ho bude doprovázet nějaké divadlo – přišel Caesar k Hobovi. Mary ho pustila dál, ale nešlo jí to do hlavy. Návštěv sem, co si pamatovala, zavítalo jen pár. A byl-li to muž, pak pouze dozorce, který jim nesl zlé zprávy. Cora o mladíkově návrhu nikomu nepověděla.

Podkroví bylo plné žen, které spaly nebo poslouchaly. Cora si odložila šití na podlahu a odvedla si Caesara ven.

Starý Randall postavil školu. Nevybudoval ji jen pro své syny, ale i pro vnuky, ve které do budoucna doufal. Nic však nenasvědčovalo tomu, že by tahle osamělá ruina měla brzy znovu sloužit svému účelu. Od chvíle, kdy Randallovi synové dostudovali, se používala jen k dostaveníčkům a k lekcím, které s nimi úzce souvisely. Lovey zahlédla Caesara a Coru, jak jdou dovnitř, a Cora kroutila hlavou nad jejím pobaveným výrazem.

Ve ztrouchnivělé budově to odporně páchlo. Zabydleli se tu různí drobní živočichové. Židle a stoly už odsud dávno odnesli, takže tu bylo dost místa pro suché listí a pro pavučiny. Cora přemýšlela, jestli si sem Caesar vodil Frances, když s ní chodil, a co tu dělali. Při bičování viděl Coru vysvlečenou do naha, s kůží zalitou krví.

„Mrzí mě, co se ti stalo,“ řekl, jakmile zkontroloval okno.

„Takhle to dělají,“ odpověděla mu.

Před dvěma týdny ho měla za blázna. Dnes večer se ovšem choval jako starší, než ve skutečnosti byl. Jako jeden z těch zkušených lidí, kteří vám vyprávějí nějaký příběh, jehož poselství pochopíte až o několik dnů či týdnů později. V okamžiku, kdy už před pravdou nedokážete uhnout.

„Teď se mnou půjdeš?“ zeptal se. „Říkal jsem si, že už je nejvyšší čas.“

Nedokázala ho odhadnout. Po všechna tři rána, kdy ji bičovali, stával Caesar v čele skupinky přihlížejících. Otroci sledovali týrání svých soukmenovců – to bylo zvykem, aby si vzali ponaučení. V určitém okamžiku během představení se ale každý z nich odvrátil, byť jen na okamžik, když se zamyslel nad otrokovou bolestí a nade dnem, který dříve či později přijde. Nad chvílí, kdy se ocitne na nesprávné straně biče on. Vždycky jste to byli tak trochu vy, i když tam právě stál někdo jiný, jenže Caesar sebou ani netrhl. Nevyhledal její oči a celou dobu se jen díval někam mimo ni, na něco skvělého, ale obtížně uskutečnitelného.

„Ty mě chceš jako talisman, protože se Mabel podařilo zmizet,“ řekla. „Ale já nenosím štěstí, viděl jsi mě. Viděl jsi, co se stane, když si člověk něco vezme do hlavy.“

S Caesarem to nijak nepohnulo. „Až se vrátí, bude zle.“

„Už teď je to hrůza,“ odpověděla Cora. „A vždycky byla.“ Nechala ho tam stát.

Zpoždění spravedlnosti pro Siláka Anthonyho vysvětloval pranýř, který si Terrance objednal. Tesaři a truhláři dřeli celou noc, aby jej dokončili a vyzdobili neumělými, ale ambiciózními rytinami. Ve dřevě vesele laškovali minotauři, prsaté mořské panny a mnohá další úžasná stvoření. Pak pranýř odtáhli na svěže zelený trávník před vilou. Dva dozorci k němu Siláka Anthonyho přivázali a první den se jenom houpal.

Další den dorazila v kočáře skupinka ctihodných občanů z Atlanty a Savannahu. Elegantní dámy a pánové, na něž Terrance narazil na cestách, a novinář z Londýna, co přijel, aby svým čtenářům podal zprávu o současné Americe. Jedli u stolu, jenž stál na trávníku, a pochutnávali si na Alicině želví polévce a skopovém. Předháněli se v komplimentech, které skládali kuchařce, k níž se nikdy nedonesly. Siláka Anthonyho po celou dobu jejich hodování bičovali, ale oni si s jídlem dávali na čas. Novinář si mezi jednotlivými sousty dělal poznámky na kus papíru. Veselým stolovníkům donesli dezert, a ti se s ním raději přesunuli dovnitř, aby je tolik neotravovali komáři, zatímco trestání Siláka Anthonyho pokračovalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podzemní železnice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.