Håkan Nesser

Vlaštovka, kočka, růže, smrt

Originální název: Svalan, katten, rosen, döden

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2001

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 2001

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden

and PLIMA d. o. o.

Obálka © Martina Černá, 2018

Translation © Helena Matocha, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8269-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8270-8 (mobi)

Zabít člověka trvá tak nejvýš minutu.

Prožít normální život může trvat sedmdesát pět let.

Henry Moll, spisovatel

Kefalonie, srpen 1995

1

„V příštím životě chci být olivovník.“

Žena ukázala na svahy, kde začínal padat soumrak.

„Ty se dožívají až několika set let, to docela budí pocit bezpečí, nemyslíš?“

Jeho pak čas od času napadalo, že právě tohle byla její poslední slova. To o olivovnících a bezpečí. Bylo to zvláštní. Jako by si s sebou na druhý břeh odnesla něco velkého a sublimního. Něco trochu povznášejícího, stopu instinktu, který ve skutečnosti neměla.

Zároveň se mu samozřejmě zdálo trochu podivné, že řekla něco tak obecného – a vlastně dost nicneříkajícího – těsně po tom strašném výroku, který definitivně zpečetil její osud. Ukončil její život a jejich vztahu dal konečnou podobu.

Miluji někoho jiného.

Pochopitelně by ji nikdy nenapadlo, že se to vyvine takhle. Že tohle bude jediné východisko. Možná jí to došlo až v posledních vteřinách, ale určitým způsobem to bylo příznačné pro její bezmyšlenkovitost i pro celé jejich soužití. Často se stávalo, že nepřemýšlela o následcích, dokud nebylo pozdě. Dokud se neocitla ve chvíli, kdy už nemělo cenu něco napravovat a kdy slova – jakákoli slova – už byla zbytečná. V takové chvíli už zůstala jen ta holá skutečnost, přesně tohle ho už několikrát napadlo.

„Rozhodla jsem se. Vím, že ti ublížím, ale naše cesty se musí rozejít. Miluji někoho jiného.“

Pak ticho.

A pak ten olivovník.

On neodpověděl. Čekala snad, že jí na to něco řekne?

V té větě nebyla obsažena žádná otázka. Bylo to jen konstatování. Fait accompli. Co na to sakra asi tak měl říct?

Balkón nebyl nijak velký. Tak šest až osm metrů čtverečních. Bílý stolek a židle, které vypadaly jako všechny ostatní plastové stolky a židle na světě. Stejně tak i hotel. Jen dvě poschodí, bez jídelny, sotva tu byla recepce, dovolenou si vybrali na poslední chvíli a nezatěžovali se přílišným přebíráním.

Olympos. Pár minut cesty od pláže, majitelka měla knír a pokojů tady mohlo být tak dvanáct, možná ani ne.

Přes zábradlí měli pověšený plážový ručník na usušení. Oba měli sklenici ouza, dělil je od sebe tak půlmetr, ona byla čerstvě osprchovaná, opálená do hněda a po celém dni na pláži svěží.

Ze svahu k nim jako kontrast k pachu benzínu ze silnice doléhala jemná vůně tymiánu. A to bylo všechno.

To a ta slova. Najednou se mu v hlavě rozezněl tón.

Slabý a pomíjivý, ale přesto tak nějak zatvrzelý. Zněl jako pramínek vody mezi vytrvalým rykem cikád. Jako by jich tu byly stovky – a přitom mohly být tak dvě, tři. Vstane. Ouzo vypije vestoje, pak se párkrát zhluboka nadechne.

Stoupne si za ni, odhrne jí vlasy, ruce jí položí na nahá ramena.

Ona ztuhne. Téměř neznatelné napětí, zatne se jí jen pár svalů, ale on to stejně okamžitě ucítí. Jeho prsty jsou na její teplé kůži velmi citlivé, jako seismografy. Šátrá jí po ostrých hranách klíčních kostí. Cítí, jak jí buší srdce. Ona nic neříká. Levačkou pustí sklenici na stole. Pak sedí zticha. Jako by čekala.

On jí položí ruce na krk. Cítí, že dostává erekci.

Po ulici projede motorka s úplně rozbitými tlumiči. Krev v něm pulzuje, jak v rukou, tak v rozkroku.

Teď, pomyslí si. Teď.

Ze začátku se její boj podobá orgasmu a on si to uvědomuje už ve chvíli, kdy se to děje. Orgasmus? pomyslí si. To je paradox. Její tělo se napne do oblouku mezi chodidly na zemi a rukama na jejím hrdle. Židle se převrhne, ona mrští sklenici s ouzem za sebe a ta dopadne na jeho plážovou botu, odkutálí se, aniž by se rozbila. Chytí ho za zápěstí, tenkými prsty ho sevře, až jí zbělají klouby, ale on je silnější. Motorka jede dál úzkou silnicí mezi olivovými háji, zjevně odbočila z hlavní silnice, on sevře prsty ještě silněji, tón v hlavě pořád zní, erekce nepřechází.

Netrvá to déle než čtyřicet, padesát vteřin, ale jemu to přijde jako věčnost. Nemyslí přitom na nic zvláštního, ale když její tělo náhle ochabne, uvolní stisk, prsty nechá na místě a nakloní se před ni. Žena má vytřeštěné oči, jasně na nich vidí okraje kontaktních čoček, mezi rovnými bílými zuby vykukuje jazyk. Jeho letmo napadne, co udělá s dárkem, který jí koupil k narozeninám. Dřevěná africká soška, již dopoledne objevil na trhu v Argostoli. Antilopa v běhu. Možná si ji může nechat.

Možná ji vyhodí.

Pomalu uvolňuje stisk a narovnává se a přitom přemýšlí, jak stráví zbytek pobytu. Jí se vyhrnuly šaty a odhalily malinkaté růžové kalhotky. On si prohlíží tmavý trojúhelník v jejím rozkroku, který je vidět přes tenkou látku kalhotek, dotkne se ho a pak si sáhne na ztopořený penis.

Vstane. Jde na záchod a masturbuje. Pokud dokáže vůbec něco cítit, připadá mu to celé divné.

Divné a prázdné.

Při čekání na tmu leží v hotelové posteli a kouří.

Kouří a myslí na matku. Na to, jak byla něžná a jakou prázdnotu svobody po sobě zanechala. Jeho svobody. Potom, co v zimě zemřela, už ho najednou nesleduje. Nikdo už ho nevidí takového, jaký ve skutečnosti je, nikdo mu jednou týdně nevolá.

A on nemá komu psát pohlednice z dovolených a komu se zpovídat.

Kdyby matka ještě žila, něco takového by nemohl udělat, to ví celkem jistě. Ne takhle. Ale když přestřihl pupeční šňůru, spousta věcí se tím usnadnila. V dobrém i ve zlém, tak to prostě je.

Je to sice lehčí, ale taky trochu zbytečné. Jako by postrádal skutečnou tíži, nemá jádro, to ho během posledního půlroku napadalo často. Opakovaně. Život jako by ztratil hustotu. A teď tady leží v hotelové posteli na řeckém ostrově tváří v tvář všem vzpomínkám, kouří a v duchu vidí její jemný, ale přísný obličej a jeho žena mezitím stydne na balkóně. Položil ji do rohu a zakryl dekou, ale stejně neví, jestli jeho matka nějakým nevysvětlitelným způsobem – v nějakém dosud neprobádaném ohledu – netuší, co se během posledních hodin stalo. Přes to všechno.

Trochu mu vadí, že na tuhle otázku nikdy nezjistí odpověď a že ani neví, jak by se matka postavila k tomu, co se tohoto teplého večera událo – a po desáté, možná jedenácté cigaretě vstane. Je teprve půl jedné, noční život v barech a na diskotékách jede na plné obrátky, takže je zcela nemožné začít nějak nakládat s tělem. Ještě ne. Vyjde na balkón, opře se o zábradlí a přemýšlí, co udělá. Nepozorovaně vynést tělo z hotelu není nic jednoduchého – i když je malé a on ho nějak zakryje, i když je tma –, ale on je zvyklý brát si těžké úkoly. Často ho to dokonce stimuluje, poskytuje mu to pocit spokojenosti a dodává mu to zase na hustotě. Možná i díky tomu to v profesní kariéře dotáhl tak daleko, to už ho taky napadlo při jedné zpětné sebereflexi. Výzva. Hra. Hustota.

Vdechne vůni olivovníků a snaží se odhadnout, který by mohl být prvním na zemi – nebo nejstarším –, ale nejde mu to. V cestě mu stojí její poslední slova a cigarety mu dost otupily čich.

Jde si dovnitř pro krabičku a zapálí si další cigaretu. Posadí se venku na židli a pomyslí si, že jim manželství nakonec vydrželo skoro osm let. To je pětina jeho života a podstatně déle, než předpovídala jeho matka, když jí tehdy řekl, že potkal ženu, se kterou to myslí vážně. Mnohem vážněji.

I když matka se takhle jasně nikdy nevyjádřila.

Po téhle cigaretě zvedne manželčinu mrtvolu a odnese ji dovnitř. Položí ji na manželskou postel, sundá jí tričko a kalhotky, zase dostane erekci, ale nevšímá si toho.

Ještě že je tak lehká, pomyslí si. Nic neváží.

Znovu ji zvedne a hodí si ji přes rameno, tak ji bude muset nést, má jen vágní povědomí o tom, jak funguje posmrtná ztuhlost, pak ji zase hodí na postel a nechá ji v pozici, v jaké mu visela přes mohutné rameno.

Pro případ, že by už začínala tuhnout.

Potom ze skříně vyndá stan, lehký nylonový stan, který si chtěl vzít s sebou, a začne ji do něj balit. Zaváže všechny volně visící nylonové šňůrky a řekne si, že to vypadá velmi úhledně.

Klidně by to mohl být koberec nebo tak něco. Obří zeleninový závitek.

Jenže je to jeho žena. Nahá, mrtvá a pečlivě zabalená do stanu pro dvě osoby značky Exploor. Tak to je, přesně tak.

V půl třetí se probudí po krátkém zdřímnutí. Hotel už je ponořený do hlubokého spánku, ale z ulice a pláže se ještě ozývá hluk nočního života. Rozhodne se, že ještě hodinu počká.

Přesně šedesát minut. Dá si kávu, aby neusínal. Noc mu připadá jako spojenec.

Půjčili si Forda Fiestu, ne ten nejmenší model, takže se manželka pohodlně vejde do kufru, když je přeložená napůl. Muž otevře kufr auta pravou rukou, předkloní se, uhne trochu do strany a setřese mrtvolu z levého ramene. Zavře kufr, rozhlédne se a nasedne. Bezbolestné, pomyslí si. Nikde nikdo.

Ani v hotelu, ani na ulici. Nastartuje a rozjede se. Cestou z města zahlédne dva živé tvory. Vyhublou kočku kradoucí se podél zdí a metaře s koštětem. Ani jeden z nich si ho nevšimne. Jednoduché, pomyslí si. Vraždit je jednoduché.

Teoreticky to věděl celý život a teď si to vyzkoušel v praxi. Matně tuší, že právě to je smysl života. Neboť jednání člověka je úradek boží.

Také matně tuší, že tu někde viděl tu strž, ale je to jen letmá vzpomínka, a tak musí vyčkat až do svítání, aby ji našel. Projížděli kolem ní před dvěma dny cestou přes hory ze Sami a jižní části ostrova, ještě si pamatuje, že manželka chtěla zastavit právě tady, aby si to tu vyfotila, a on jí vyhověl, jenže ona pak nemohla najít správný úhel snímku.

A teď jsou tady zase. Je to spíš jen průrva než opravdová strž. Hluboká trhlina v zatáčce, téměř kolmý svah mířící tak třicet, čtyřicet metrů dolů – samotné dno je zahalené změtí divokých křovin a odpadky, které tam staženými okénky naházeli méně pořádní řidiči.

Muž vypne motor a vystoupí. Rozhlédne se. Naslouchá. Je pět hodin a deset minut, na jihozápadě se nad horským masívem vznáší naprosto tichý ranní dravec. Skulinou mezi dvěma dalšími horami je vidět cíp moře.

Jinak je všude ticho. Vzduchem se vznáší vůně koření, kterou muž nedokáže identifikovat. Asi oregano nebo tymián. Možná bazalka. Otevře kufr. Chvíli přemýšlí, jestli ji má vybalit z toho stanu, ale nakonec si to rozmyslí. Tam dole ji nikdy nikdo nenajde a po něm nikdy nikdo nebude chtít, aby ukazoval stan. Auto má půjčené ještě na dva dny, takže si klidně může zajet na druhou stranu ostrova. A do nějaké jiné průrvy může hodit tyčky, šňůrky a obal. Nebo třeba do moře.

Není nic snazšího. Nic.

Muž se ještě jednou rozhlédne. Pak vytáhne těžké břemeno a přehodí ho přes zábradlí. V pádu párkrát narazí do ostrých hran, potom projede křovím a zmizí. Dravec zareaguje na hluk a pohyb a posune se o kousek víc na západ.

Muž se narovná. Těžké věřit, že je to opravdu ona, pomyslí si. Těžké se do téhle situace skutečně vžít.

Zapálí si cigaretu. Tuhle noc jich vykouřil tolik, že ho bolí na prsou, ale to je podružný problém. Nasedne do auta a jede dál po horském hřebeni.

O dvanáct hodin později – v nejteplejší hodině siesty – otevře skleněné dveře klimatizované kanceláře delegátky vedle velké agory v Argostoli. Trpělivě čeká, než dvě tlusté, příliš opálené ženské vysvětlí dívce v modrém kostýmku na druhé straně pultu, jak jsou nespokojené se svým hotelem. Když s blondýnou osamí, rozrušeným hlasem jí řekne, co se stalo s jeho ženou.

Že zmizela.

Prostě se ztratila. Jednoduše.

Včera pozdě večer, šla chvíli před ním na pláž, aby se ještě večer vykoupala, samozřejmě to může mít nějaké naprosto přirozené vysvětlení, ale jemu to stejně dělá starosti. Takhle se mu ještě nikdy neztratila.

Takže by někdo možná měl něco udělat? Kontaktovat úřady?

Nebo nemocnice?

Nebo co se tak v takové situaci dělá?

Dívka mu nabídne vodu a ustaraně potřese seversky blonďatými vlasy. Nepochází z jeho země, ale stejně si dobře rozumí. Ani nemusí mluvit anglicky. Když se natáhne k telefonu, muž zahlédne jedno její ňadro až k bradavce a projede jím vzrušení.

A když se delegátka uprostřed siesty marně snaží někomu dovolat, zamyslí se nad tím, kdo asi mohl být ten, o kterém jeho žena mluvila.

Ten, do kterého se podle svého tvrzení zamilovala.

Maardam, srpen – září 2000

2

Typické, pomyslela si Monica Kammerlová, když položila telefon. Tak typické. Jak já ji nenávidím.

Okamžitě se zastyděla. Jako obvykle. Jakmile si pomyslela něco nepěkného o matce, okamžitě se ozvalo špatné svědomí. Ten otravný vnitřní hlásek, který jí říkal, že o své matce nesmí smýšlet špatně. Že musí být dobrá dcera a pomáhat, místo aby házela klacky pod nohy.

Musíte se podporovat, a ne srážet, jak před mnoha lety četla v nějakém dívčím časopisu. Tou dobou jí to připadalo tak trefné, že si ten článek vystřihla a pověsila nad postel v bytě v Palitzerlaan.

Teď ale bydlí v Moerckstraat. Čtyřpokojový byt ve čtvrti Deijkstraa – s vysokými stropy a výhledem na Rinderův park, kanál a zelenou střechu Czekarského kostela – pro ně byl moc drahý, když zbyly jen dvě. Přesto tam po tátově smrti bydlely ještě tři roky, ale nakonec jim peníze, které po sobě zanechal, došly. Pochopitelně. Monica celou dobu věděla, že se budou muset odstěhovat, o tom nebylo pochyb. Dříve či později, prostě neměly na výběr. Matka jí to nezvykle pedagogicky vysvětlila hned několikrát, a tak se na jaře přestěhovaly sem.

Moerckstraat. Monice se tu nelíbí.

Nelíbí se jí jméno ulice ani ponurá hnědá budova se dvěma patry a nízkými stropy. Nelíbí se jí její pokoj, celý byt ani sterilní čtvrť s rovnými nudnými ulicemi, špinavými auty, obchody a ani jedním stromem.

Začala si říkat, že už je jí šestnáct let. Gymnázium jí zabere ještě tři roky a pak se odstěhuje. A matka ať se o sebe stará sama.

Znovu se ozvalo svědomí a Monica zůstala ještě chvíli stát u telefonu. Škvírou v závěsu se dívala ven na stejně špinavě hnědý dům na druhé straně ulice. Na úzká tmavá okna, která jsou i v tak slunečný den jedenáct hodin ze dvanácti ve stínu.

Je mi líto lidí, pomyslela si náhle. Nejen mě a mámy, ale všech. Každého chudáka. Ale tím, že si to uvědomím, to není o nic lepší.

Monica si ráda v duchu formulovala takováhle životní moudra. Nepsala si je, jen si je ukládala do paměti a chvíli o nich uvažovala. Možná si díky nim připadala tak trochu ve společnosti ostatních. V určitém smyslu to vyvolávalo ponurý pocit sounáležitosti.

Díky tomu se i přes všechny rozdíly nezdála být tak jiná.

Takhle prostě život vypadá.

Vytvářelo to dojem, že její matka je zkrátka jako všechny ostatní matky šestnáctiletých holek a že i všichni ostatní se cítí tak osaměle jako Monica.

A matka se přece může uzdravit – i když ta tlustá psycholožka se v tomhle smyslu rozhodně nevyjádřila. Spíš bylo potřeba matčinu nemoc udržovat v šachu a pod kontrolou medikací. Radši neměly doufat v žádné zázraky. Žít s uměřenými nadějemi.

Maniodepresivní psychóza. Tak se matčina nemoc jmenuje. A psycholožka mluvila o disciplinovaném braní léků.

Monica Kammerlová si povzdechla. Pokrčila rameny a našla v deskách recept.

Kuře na pomerančích s rýží a brokolicovou omáčkou. Kuře už je koupené a čeká v lednici. Pro zbytek musí Monica dojít k Rijkmanovi. Pro rýži, koření, pomeranče, salát. Jako dezert bude sorbet… Monica si všechno napsala a matka ji donutila přečíst jí seznam do telefonu.

Manická, pomyslela si Monica. Jasné znamení, že matka je ve fázi vzestupu manické etapy. Proto jí asi taky ujel vlak. Jela do Herzenhoegu na hrob a zdržela se tam, to se nestalo prvně.

Ale zpoždění ani jídlo nebyly problém. Ne pro její matku, pro tu vůbec, ta v téhle fázi žádné problémy neznala. Krátké a intenzivní období, které nikdy netrvalo déle než pár týdnů. To neměla téměř žádné hranice.

A léky ležely ve skříňce v koupelně. Jako obvykle. Monica to ani nemusela kontrolovat.

Nebylo by lepší tu večeři prostě zrušit? zkoušela to Monica. Benjamin přece přijde v osm a jistě nebude mít chuť čekat tu na ni až do půl dvanácté.

Matka jí na to řekla, že chuť mít bude, to šestnáctiletá panna vůbec nemůže pochopit. Ona už se s ním domluvila, když jí volal na mobil. Může teď Monica být hodná dcera a udělat, o co ji maminka prosí?

Monica vytrhla lísteček z bloku a vzala si peníze z pokladničky. Už bylo půl šesté, takže si musela pospíšit, jestli nechtěla matčina milence zklamat.

Milenec? říkala si, zatímco jezdila s vozíkem po obchodě a hledala věci ze seznamu. To slovo se jí nelíbilo, ale matka mu tak říkala.

Můj milenec.

Monica měla raději oslovení Benjamin než tohle označení. Byl fajn. Pro jednou.

Co když je to ono, říkala si v duchu. Co když se ti dva skutečně rozhodnou žít spolu?

Ale to bylo dost nepravděpodobné. Pokud věděla, viděli se zatím jen párkrát a většina mužů to s matkou tak po třetí, čtvrté schůzce skoncovala.

A přesto si Monica dovolila tuhle dětinskou naději, že s nimi Benjamin zůstane, a pokoušela si ho v duchu představit. Velký a mohutný. Asi kolem čtyřicítky. Prošedivělé spánky a vřelé oči, trochu jako ty tátovy.

A měl milý hlas, to bylo možná nakonec nejdůležitější. Ano, když o tom tak přemýšlela, tak skoro vždycky posuzovala lidi takhle.

Podle hlasu. A podle stisku ruky. Ani jedno se nedalo ošidit, to si taky někdy dávno přečetla v dívčím časopisu, ale to bylo jedno. Byla to pravda a to bylo hlavní. Mnoha jinými věcmi se dalo lhát: rty, očima, gesty.

Ale hlasem a stiskem ruky nikdy.

A u Benjamina se kromě toho obojí překvapivě dobře shodovalo, klidný hluboký hlas, jímž všem slovům dodával na váze a nikdy nemluvil moc rychle – a velká teplá ruka, která netiskla příliš silně ani se nechtěla rychle stáhnout. Tisknout si s ním ruku byl téměř požitek. Monica se svým myšlenkám usmála a zaměřila pozornost na nákupní seznam. To jsem ale znalec lidí, řekla si. A přitom jsem ho viděla sotva deset minut. Měla bych studovat psychologii nebo tak něco.

Při přípravě jídla se jako vždycky zamyslela nad Osamělostí. S velkým O, tak ji vídala často napsanou. Asi aby jí v článcích dodali na důstojnosti.

Jestli se jí povede ji prolomit, když teď začala chodit na gymnázium, nebo jestli zůstane všechno při starém. Osamělost, její jediný spolehlivý průvodce.

Nebo se zase bude bát pozvat si domů kamarádky. Když má matku, která dokáže sebe i ji zostudit, jakmile někdo nový překročí práh.

Nebo tu minimálně vždycky je to riziko. Matka totiž mohla uprostřed odpoledne ležet v obýváku pod dekou – na stolku s nožem a lahvičkou prášků na spaní – a hlasitě chtít, aby jí dcera pomohla spáchat sebevraždu.

Nebo mohla otupěle chodit po bytě v županu mezi zvratky a dvěma vypitými láhvemi vína na zemi.

Anebo v případě opačné fáze mohla být naspeedovaná jako blázen a mohla dvanáctiletým holkám začít vykládat, jak mají co nejefektivněji masturbovat. Když už je školní sexuální výchova tak na nic.

Ne, pomyslela si Monica. Ne, už jen tři roky. A nikdy nesmím být jako ona.

A co ti chlapi. Ti, co přicházeli a odcházeli, zásadně během manických týdnů na jaře a na podzim, jeden horší než druhý, a matka se s žádným nesešla víckrát než třikrát, čtyřikrát.

Kromě Henryho Schitta – který o sobě tvrdil, že je spisovatel, a čtyři týdny v kuse jim hulil hašiš na záchodě a na balkóně, dokud Monica nesebrala odvahu a nezavolala tetě Barbaře do Chadowa.

Teta Barbara samozřejmě nezasáhla osobně, to nedělala nikdy. Ale zařídila, že přišly dvě sociální pracovnice a Henryho vyhodily. A sestře domluvila na pár hodin lékařskou péči.

Kde jí předepsali nové léky.

To se stalo na jaře před rokem a půl a možná že to pak nějakou dobu opravdu bylo lepší. Každopádně do chvíle, než léky zůstaly nepoužívané ve skříňce v koupelně, protože Moničina matka se už cítila moc dobře na to, aby je musela brát.

Teď tenhle Benjamin Kerran.

Když na něj Monica myslela, napadalo ji zároveň, že je to prvně za ty roky, kdy neslyší v hrudi ten hrozný křik po tátovi. Křik uvnitř svého vlastního těla.

Benjamin? Jediná námitka vůči němu je vlastně to jméno. On je moc velký na to, aby se jmenoval Benjamin. A mohutný a vřelý a živoucí. Benjamin by měl být malý a mít ulepené brýle a obličej plný uhrů a ucpaných pórů. Taky by mu mělo páchnout z pusy, jako Benjaminu Kuhnpompovi, který s ní jednou v páté třídě chodil jedno pololetí do školy a který v jejím světě představuje předobraz všech Benjaminů.

Jenže ona tu teď vaří pro úplně jiného Benjamina. Matčina milence a člověka, který u nich klidně mohl zůstat tak dlouho, jak se mu zachce.

Co se týče Moniky, ta ho za žádnou cenu nechtěla ničím odstrašit, to bylo jasné a to si slíbila. Zkontrolovala teplotu a strčila pekáč s kuřetem do trouby. Bylo půl osmé, kdyby si nemyla vlasy, ještě by před jeho příchodem stihla sprchu.

„Nemusíš tady bavit starého dědka jen proto, že se tvoje matka opozdila. Rozhodně ti nechci kazit plány na večer.“

Monica se zasmála a snědla poslední sousto roztékajícího se sorbetu.

„Vy nejste žádný dědek a já na večer nic neplánovala. Najedl jste se dost?“

Benjamin se usmál a poplácal se po břiše.

„Nesnědl bych už ani hrozinku. To matka tě naučila vařit? Bylo to opravdu skvělé. Starý mládenec jako já opravdu není na takové lahůdky zvyklý.“

„Samé jídlo do mikrovlnky, co,“ řekla Monica a začervenala se.

„Teď ty zbytky zakryjeme fólií, aby se to dalo ohřát tvojí matce. Já umyju nádobí.“

„Ne, já…“

„Žádné protesty. Běž se dívat na televizi, já se o to postarám. Nebo si něco čti. À propos čti…“

Benjamin vstal a odešel do předsíně. Něco vytáhl z igelitky, kterou tam nechal na poličce na klobouky, a zase se vrátil.

„Prosím. Takové poděkování za jídlo.“

Položil před ni na stůl plochý zabalený balíček.

„Pro mě? Ale proč?“

„A proč ne?“

Benjamin začal sklízet ze stolu.

„Možná se ti to nebude líbit, ale občas člověk musí zariskovat.“

Monica se dotkla šňůrek na balíčku.

„Neotevřeš to? Mám něco i pro tvou matku, aby nežárlila.“

Monica stáhla šňůrku přes roh a roztrhla vínově červený papír. Vytáhla knihu a nedokázala skrýt nadšení.

„Blake!“ vykřikla. „Jak jste to věděl?“

Benjamin si stoupl za ni s rukama na opěrce židle.

„Songs of Innocence and of Experience. Náhodou jsem viděl, že máš na nočním stolku Tyger, Tyger, burning bright, to tvoje matka mě donutila se tam podívat, omlouvám se za vniknutí do soukromí. Každopádně jsem si říkal, že je to možná tvůj oblíbený autor… Je to hezká kniha, i s ilustracemi a tak.“

Monica knihou opatrně zalistovala, a když uviděla ty mystické obrazy a kudrlinkové písmo, neměla daleko k slzám. Aby je zadržela, vstala a Benjamina objala.

On se zasmál a objetí jí oplatil.

„Ale no tak, slečno, to nic není. A teď mě pěkně nechte v klidu v kuchyni.“

„Vy jste tak hodný. Doufám…“

„Ano?“

„Doufám, že vám to s matkou vyjde. Byl byste pro ni dobrý… pro nás.“

Nechtěla nic takového říct, ale už to bylo venku. Benjamin si ji podržel za ramena na vzdálenost paží a trochu udiveně se na ni podíval.

„Uvidíme,“ řekl.

A pak ji vystrkal z kuchyně.

Když si za ní přišel sednout na pohovku, bylo deset hodin a dvacet minut. Do matčina návratu ještě zbývala víc než hodina. Monica se začala v televizi dívat na nějaký francouzský film, ale po čtvrthodině ho vypnula. A raději si vzala Blakea.

„Přečti mi něco,“ řekl Benjamin. Monice najednou vyschlo v puse.

„Já nemluvím anglicky zrovna nijak skvěle.“

„Já taky ne. Mám právě pocit, že všechny děti dneska mluví anglicky jako rodilí Britové. Máš nějakou oblíbenou báseň? Nemusíš se stydět, jestli se zakoktáš.“

Monica se zamyslela a nalistovala pár stránek dozadu.

„Tak třeba tuhle.“

„Spusť.“

Monica si odkašlala, na chvíli zavřela oči a pak se pustila do čtení.

„O Rose thou art sic k

The invisible wor m

That flies in the nigh t

In the howling stor m

Has found out thy be d

Of crimson jo y

And his dark secret lov e

Does thy life destroy “

Monica zavřela knihu a čekala na Benjaminovu reakci.

„Hezká,“ řekl. „A smutná. Jmenuje se The Sick Rose, že?“ Monica kývla.

„Ale možná je spíš o lidech. Pochopil jsem, že jsi to neměla zrovna lehké. Kdyby sis o tom chtěla promluvit, rád tě vyslechnu.“

A Monica najednou věděla, že přesně tohle celou dobu chtěla. Ale hodí se to? řekla si. A kolik by mu v tom případě měla říct? A kde začít?

„Jestli nechceš, nemusíš. Taky můžeme mlčet. Nebo se bavit o fotbale. Nebo špatných televizních pořadech. Případně o bídné situaci ježků v dnešní společnosti…“

„Podobáte se mému otci,“ řekla Monica a zasmála se.

„Fakt. Vždycky jsme spolu sedávali na téhle pohovce a četli jsme si. Teda když jsem byla malá, takže četl spíš on… já jsem mu seděla na klíně.“

Pak uplynuly tři vteřiny, po kterých se Monica dala do pláče.

A potom si mu sedla na klín.

Zpětně si nevybavovala, o čem se bavili. Jestli vůbec o něčem, nebo jestli spíš mlčeli. Asi spíš mlčeli.

Ale pamatovala si, jak hezky voněl. Pamatovala si hrubou látku jeho košile a jeho hluboký vyrovnaný dech, který cítila na zádech. Jeho teplé silné ruce, kterýma ji sem tam pohladil po zádech a po vlasech.

A vybavovala si, že staré pendlovky nad televizí zrovna odbily jedenáctou, když se v ní hnulo něco, co se za žádnou cenu hnout nemělo.

A téměř ve stejnou chvíli se cosi naprosto zakázaného hnulo i v něm.

3

Hned další den Benjamin zavolal a poprosil ji o odpuštění. Pozdě odpoledne, Moničina matka byla zrovna na první schůzce pro lidi, kteří na delší dobu vypadli z pracovního procesu a teď se do něj měli zase vrátit. Možná to Benjaminovi řekla, takže věděl, kdy může zavolat.

„Promiň mi to, Monico,“ řekl. „I když ne, nemusíš mi promíjet. Je to neodpustitelné.“

Monica nevěděla, co na to říct.

„Byli jsme na to dva,“ řekla.

„Ne,“ odmítl to. „Je to jedině a pouze moje vina. Nechápu, jak jsem to mohl dopustit. Sice jsem byl trochu unavený a jsem koneckonců jen člověk, ale panebože, to není žádná omluva. Bude nejjistější, když už se se mnou nebudeš muset nikdy vidět.“

Odmlčel se a Monica jako by ve sluchátku slyšela jeho špatné svědomí.

„Vždyť to vlastně ani nijak daleko nezašlo,“ řekla. „A i já za to nesu odpovědnost. V šestnácti už nejsem žádné dítě.“

„Blbost,“ řekl Benjamin. „Já chodím s tvou matkou. Tohle je jak z nějakého bulváru.“

„Ty čteš bulvár?“ řekla Monica. „To bych neřekla.“ Benjamin se zasmál, ale hned přestal.

„Ne,“ řekl. „Možná bych měl, abych se trochu přiučil. Ale slibuju, že už tě něčemu podobnému nikdy nevystavím. A asi bude nejlepší, když to rovnou ukončím i s tvou matkou…?“

„Ne,“ řekla Monica. „Prosím, to nedělej.“ Benjamin s odpovědí otálel.

„Proč ne?“

„Protože… protože jsi pro ni skvělý. Ona má ráda tebe a ty máš přece rád ji. A já tě mám taky ráda… ne jak včera, to byl omyl.“

Benjamin opět zaváhal.

„Vlastně jsem ti zavolal, abych se omluvil a… a abych řekl, že hodlám přijmout všechny důsledky a nechám vás obě na pokoji.“

„Ale mámě jsi nic neřekl, že ne?“ Benjamin si povzdechl.

„Ne, jí jsem nic neřekl. Samozřejmě by bylo nejčestnější jí to říct, ale nevím, jak by to vzala. A když už je člověk jednou zbabělec, tak prostě je, sama vidíš, s jakým hajzlem máš co do činění.“

„Ty nejsi hajzl. Nech toho, na té pohovce jsme byli dva, já se taky počítám.“

„Promiň.“

Chvíli bylo zase ticho. Monica si uvědomila, že myšlenky jí víří hlavou jako hejno vran.

„Mám pocit, že to bereš trochu na lehkou váhu,“ řekl Benjamin. „Možná bychom se měli sejít a pořádně si o tom promluvit.“

Monica se zamyslela.

„Proč ne?“ řekla. „To neuškodí. Kdy a kde?“

„Kdy máš čas?“

„Kdykoli. Škola mi začne až příští týden.“

Benjamin navrhl, že by se další den večer mohli jít projít do Wollerimského parku, a Monica to považovala za skvělý nápad.

Další večer byla středa a byl jeden z nejteplejších dní za celé léto. Po dost krátké procházce si sedli na lavičku pod strom vedle kanálu a víc než hodinu si povídali. Potom se šli projít městem. Podél Langgraachtu a pak Landsloornem až do lesíku Megsje Bois. Mluvila hlavně Monica. O dětství, tátově smrti, o mámě. O problémech ve škole a zradách od jejích kamarádek. Benjamin poslouchal a kladl otázky. Když zahnuli na lesní stezku, vzala ho za ruku, když poodešli hlouběji do lesa, kde už nebyly žádné lampy, položil jí Benjamin ruku na rameno a těsně před půlnocí mohla Monica konstatovat, že je z nich skutečný milenecký pár.

A pak to tak nějak pokračovalo.

Po večeru a noci strávených v lese se Benjamin téměř čtyři dny neozval. Zavolal až v sobotu pozdě večer, když byla Monica opět sama doma. Znovu poprosil o odpuštění, řekl, že je to neodpustitelné a že s tím musí přestat, než to dospěje k hroznému konci.

Probírali to asi deset minut a nakonec se dohodli, že se naposledy sejdou a všechno vyřeší. V úterý Benjamin vyzvedl Monicu před školou, jeli jeho autem k moři a po dlouhé procházce po pláži se milovali mezi dunami.

Když se loučili, ani jeden se nezmínil o tom, že by to měli skončit, a během prvních týdnů školy k nim Benjamin přišel do Moerckstraat dvakrát. Pokaždé spal u její matky a Monica je slyšela, jak se až do brzkých ranních hodin milují. Ona ale věděla, že jednoho dne přijde zase za ní. To není normální, říkala si. Tohle je čiré šílenství.

Ale neudělala nic, vůbec nic, aby to skončila. Ještě pořád ne.

Škola se vyvinula, jak se vyvinula. Moničiny naděje, že se něco změní, že s novou školou dostane i novou šanci, přišly brzy vniveč.

Na důstojném starém gymnáziu Bunge – kam kdysi chodil i její otec – začala chodit do třídy s převážně novými a neznámými spolužáky.

Ale bylo tam i pár známých tváří a netrvalo dlouho, než Monica pochopila, že ty takzvané kamarádky ze staré školy se rozhodly navždy ji udržet v roli, která jí příslušela. Kterou jí tak dlouho a pečlivě chystaly na tělo.

Vyčíst z nových tváří, že už leccos vědí, nebylo těžké. I když uběhlo teprve pár dní z nového pololetí, už se jim ledacos doneslo. Například jak na tom Monica je a co má za matku. Všechny ty historky o zvratcích a županu, které před pár lety Monica vyprávěla jedné velmi spolehlivé kamarádce, to všechno nebylo zapomenuto jenom proto, že změnila školu. A dokonce ani obecně známá historka o lekci masturbace. Spíš se zdálo, že ty zvěsti nabyly ještě větších rozměrů.

Takže všichni všechno věděli. Že je Monica Kammerlová tak trochu zvláštní. Žádný div. S takovou matkou. Co se dá dělat, není nic divného, že se radši drží stranou od ostatních, chuděra.

A když Monica pomyslela na Benjamina a na to, co se dělo u nich doma, musela ostatním dát za pravdu.

Jasně že je divná. Jiná než ostatní. Ona i její matka.

A možná že i Benjamin. Když se s ním milovala potřetí – jednou odpoledne u nich doma, když byla matka na tom svém pracovním kurzu a ona nešla do školy na sportovní den –, uvědomila si, jak málo toho o něm ví.

Jméno. Benjamin Kerran.

Věk. Třicet devět. Stejně starý, jako by byl její otec, a o rok starší než matka. Kvůli trochu prošedivělým vlasům by ho asi většina lidí považovala za staršího. Možná něco přes čtyřicet.

Povolání? To Monica přesně nevěděla. Bylo dost šílené, že ani netušila, kde bydlí. U něj se nikdy nesešli – jen venku nebo u nich doma, když tam nebyla matka. A bylo docela divné, že nikdy nešli k němu, jestliže tedy bydlel sám.

Monica se rozhodla, že hned při dalším setkání zjistí, kde Benjamin bydlí. V telefonním seznamu nebyl, to si zjistila hned, jak o tom začala uvažovat.

V podstatě mohla o informace požádat i svoji matku. Přece jen měla za normálních okolností legitimní důvody o matčině milenci chtít něco vědět.

Pokud by tedy ty okolnosti byly trochu normálnější než ty stávající.

A co jeho život? Kolik toho věděla o jeho životě?

Skoro nic. Jednou byl ženatý, to jim řekl, ale to už bylo zjevně dost dávno. O dětech se nikdy nezmínil.

Takže asi žádné nemá, předpokládala Monica. Podivné, říkala si Monica. Podivné, že vím tak málo o jediném milenci, kterého jsem kdy měla. A mám.

Zároveň jí došlo, že to možná až tak divné není. Většinou se totiž bavili jen o ní. Pokaždé, když se viděli.

Monica Kammerlová. Její dětství a dospívání. Její matka a otec. Učitelé, staré zrádné kamarádky, oblíbené činnosti a oblíbené knihy. Její názory na všechno mezi nebem a zemí a jak se jí líbí, když se jí Benjamin tak či onak dotýká. A když je v ní.

Ale o něm? O něm se nebaví nikdy. A sotva je to jen jeho chyba. Monica ráda mluví a ráda se nechá poslouchat. Upřímně řečeno není víc než sebestředná šestnáctiletá holka, která si ráda zírá na pupek a nevidí si dál než na nos.

Na druhou stranu neměla od otcovy smrti žádného pořádného posluchače. Tak to je a člověk má své potřeby, pomyslela si, takže když se mu naskytne příležitost je uspokojit, udělá to.

Kromě tématu Moniky Kammerlové se vlastně bavili o jedné jediné věci.

Jejich vztahu.

O tom samotném zakázaném faktu, že má stejného milence jako její matka. Že ona, Monica Kammerlová, šestnáct let, a on, Benjamin Kerran, třicet devět let, spolu šukají. Zepředu i zezadu. Pusami, jazyky, rukama a vším možným. Šukají jako blázni. Monica si brzy uvědomila, že jakmile o tom začnou, pocítí tak trochu zděšenou slast, vzrušení a pokušení.

Jako by to sami vynalezli. Jako by něco takového nikdo jiný na světě nedělal.

Nebo jako kdyby fakt, že o té odpornosti promluví, mohl jejich konání autorizovat. Jen to, že se o tom budou bavit. Monica si byla jistá, že Benjamin to vnímá stejně.

Jednou řekl, že oba vědí, že dělají chybu, a tak to klidně mohou dělat dál.

Proto si to můžeme dovolit?

Ze začátku tomu Monica věřila.

Ze začátku byla spíš odevzdaná oběť v jeho náručí, nebyla tak hloupá, aby si to neuvědomovala.

Protože se jí líbilo, co s ní dělal. Všechno, skoro všechno.

A líbilo se jí, co jí nechal dělat se sebou. A líbilo se jí, že jemu se to líbí.

Existují kultury, řekl jí jindy, ve kterých je zvykem zasvěcovat mladé dívky do milostného života tím, že první noc stráví se starším zkušeným mužem. Možná to není tak špatný nápad.

Monica Kammerlová souhlasila. Rozhodně to není špatný nápad.

Po jedné noci, kterou Benjamin strávil u Moničiny matky, ale odešel před svítáním, matka Monice u snídaně řekla, že Benjamin je nejlepší milenec, jakého kdy měla.

Monica byla ochotná souhlasit, ale nic na to neřekla. Benjamin měl na její matku bezesporu dobrý vliv, toho se nedalo nevšimnout. Manická fáze, která u ní začínala koncem srpna, postupně přešla. Matka teď brala léky pravidelně – soudě podle pohledu do skříňky v koupelně – a působila zdravěji a harmoničtěji než za celou dobu od otcovy smrti.

Čtyři dny v týdnu chodila na pracovní kurz, vařila, nakupovala, prala. Skoro jako normální matka. Nikdy předtím nebyla tak soustředěná a vytrvalá. Monica si nic takového každopádně nepamatovala.

Takže tfuj, tfuj, říkala si. Možná je to celé šílenství, ale jsme jiná kultura.

Při té myšlence se usmála a řekla si, že kdyby to tak její spolužáci věděli…

Potřeba někomu se svěřit, říct to alespoň jednomu člověku, se u Moniky projevila o pár dní později, lépe řečeno toho rána, kdy Benjamin odešel od její matky a šel do ložnice za ní.

Bylo to na začátku září v noci z úterý na středu. Těsně po páté hodině. Benjamin s matkou byli na výletě v Behrensee a vrátili se dost pozdě. Monica už v době jejich návratu spala a jen vágně tušila, že je slyší v předsíni.

Probudilo ji, jak ji hladil po bradavce. Přidržel si prst na rtech a hlavou kývl směrem k vedlejší ložnici. Vzal ji za ruku, položil ji na svůj ztopořený penis a tázavě se na ni podíval. Monica v jeho pohledu viděla cosi lačného a zároveň téměř psí prosebnost.

A i když jí bylo teprve šestnáct – a ještě před osmnácti dny byla panna –, vyčetla v té vteřince v jeho skelných očích, jaký akt nadřazenosti se v pohlavním styku skrývá. Uvědomila si, i když ještě nebyla tak docela probuzená, jaké propasti se ukrývají pod těmi jemnými doteky a pohledy.

Kdykoli se mohlo něco zvrtnout. Velice snadno.

Chvíli váhala. Alespoň mu řekla, aby pořádně zavřel dveře. Kývla a dovolila mu, aby do ní vnikl zezadu.

Bolelo to, vůbec to nebylo jako obvykle. Nebyla připravená, takže ji to pálilo, a Benjamin byl drsnější než jindy. Soustředil se jen na vlastní potřebu a po chvíli se jí vystříkal na záda, aniž by se ona orgasmu byť jen přiblížila.

Monica z toho neměla vůbec nic.

Benjamin zamumlal omluvu a šel vedle. Ne, vůbec to nebylo jako obvykle a Monica poprvé pocítila silnou vlnu odporu.

Řekne jí, že byl jen na záchodě, pomyslela si. Kdyby se teda matka probudila. Ty vole.

Monica vstala. Vypotácela se na záchod a zvracela, dokud se necítila úplně vnitřně prázdná. Pak se sprchovala a sprchovala a sprchovala.

His dark secret love does thy life destroy, pomyslela si. Ne, takhle to dál nejde. Ne pokud si o tom aspoň s někým nepromluvím.

4

„Můžete mi říct, co to je?“

Mladý prodavač se nervózně usmál a prohrábl si vousy. Van Veeteren otřel pult rukávem a ten předmět položil doprostřed nablýskané plochy. Mladík se předklonil, a když zjistil, o čem je řeč, narovnal se a vykouzlil na tváři úsměv.

„Jistě. Pecka z olivy.“

Van Veeteren povytáhl obočí.

„Opravdu? Jste si tím jistý?“

„Samozřejmě.“

Mladík vzal pecku do ruky a pečlivě si ji prohlédl.

„Bezpochyby. Pecka z olivy.“

„Dobře,“ kývl Van Veeteren. „Tak prozatím se shodujeme.“

Pak opatrně vytáhl z kapsy složený kapesník a začal ho dlouze rozbalovat.

„A tohle?“

Mladík hodlal i tento předmět posoudit pečlivým pohledem obrýlených očí, ale z nějakého důvodu si to na půl cesty rozmyslel. Zůstal stát v předklonu a pihovatý obličej zkroutil do směšného výrazu.

„To vypadá jako plomba.“

„Přesně tak!“ vykřikl Van Veeteren a přistrčil plombu k pecce, takže vedle sebe ležely jen s několikacentimetrovým rozestupem.

„A smím se zeptat, zda tušíte, s kým máte to potěšení tady tohoto pěkného zářijového dne hovořit?“

Prodavač se znovu pokusil o úsměv, ale tentokrát mu to nějak nevyšlo. Mrkl k výloze, jako by doufal, že přijde nějaký normálnější zákazník a poněkud uvolní napjatou atmosféru. Nikdo takový se ale neobjevoval, a tak mladík zastrčil ruce do kapes bílého pláště a zatvářil se poněkud strožeji.

„Jistě. Jste komisař Van Veeteren. Kam míříte, pane?“

„Kam mířím?“ kontroval Van Veeteren. „To vám rád objasním. Mířím do Říma a hodlám tam odjet za každou cenu. Přesněji řečeno tam mířím zítra ráno, už mám koupenou letenku ze Sechshafenu. A rád bych poznamenal, že jsem na cestu hodlal nastoupit v nejlepší formě, rozumějte se všemi zuby.“

„Zuby?“

„Ano, zuby. Mimochodem, mé jméno jste uvedl správně, ale ohledně mé profese bych rád poukázal na fakt, že jsem u policie před několika lety skončil.“

„Jistě,“ kývl mladík pokorně. „Ale říká se, že jim sem tam zasáhnete do práce.“

Zasáhnu? pomyslel si Van Veeteren a na chvíli se přestal plně soustředit. Říká se, že zasahuju? Co sakra…?

Pokusil se o rychlou rekapitulaci těch čtyř let od chvíle, kdy Hillerovi odevzdal svou výpověď – kterou pak policejní velitel z vlastní vůle předělal na jakousi permanentní dovolenou, pro kterou neexistovala opora v předpisech –, aby zjistil, jestli se věc má skutečně tak, jak tvrdí tenhle růžolící mladík.

Že zasahuje? Že by snad měl problém držet se od policie dál?

Napočítal tak tři, čtyři případy. Možná pět, šest, záleží, jak to kdo bere.

Ale víc ne. Tak jednou, dvakrát za rok. Takže to nestojí za řeč, a kromě toho to nikdy nedělal z vlastní iniciativy. Možná jen párkrát. Většinou Münster nebo Reinhart naznačili něco u piva u Adenaara nebo Krause. Přišli s nějakou otázkou, poprosili o pomoc. Řekli, že uvízli na mrtvém bodě. Prostě poprosili o pomoc, jo, přesně tak. Někdy odmítl, jindy ho to zajímalo. Ale že by zasahoval? Ne, to je příliš silný výraz. To je přehnané, od chvíle, co se stal knihkupcem, k žádné skutečné policejní práci nepřičichl, svědomí má čisté jako ručník po vyprání.

Zadíval se na prodavače, který podupával a zjevně špatně snášel nastalé ticho. To Van Veeteren neměl s tichem nikdy žádný problém. Naopak, ticho bylo jeho starý spojenec a občas dokázalo působit i jako zbraň.

„Nesmysly,“ řekl nakonec. „Já pracuji u Krantzeho a zabývám se starými knihami. Tečka, puntík. Ale tady teď nejde o mě, nýbrž o tuto pecku z olivy.“

„Chápu,“ řekl prodavač.

„A tuto plombu.“

„A?“

„Přiznáváte, že mě poznáváte?“

„Ehm… jistě.“

„Taky přiznáváte, že jste mi včera ráno prodal housku?“ Prodavač se zhluboka nadechl, asi aby nabral sil.

„Ano, jako již několik let každé ráno.“

„Ne každé,“ opravil ho Van Veeteren. „To zdaleka ne. Řekněme tak tři rána z pěti, a to sotva po dobu několika let, neboť jsem až do ledna, kdy zavřeli, chodil nakupovat k Semmelmannovi. Mimochodem, pochybuji, že by se mi u nich něco podobného stalo.“

Mladík kývl a vyčkával.

„Ale co k sakru… o co teda jde?“ vypravil ze sebe a opět začal rudnout ve tváři.

„O obsah housky,“ řekl Van Veeteren.

„Obsah?“

„Přesně tak. Podle vašich údajů jsem očekával, že v té housce, kterou jste mi prodal, je mozzarella… z bůvolího mléka pochopitelně… okurka, sušená rajčata, čerstvá bazalka, cibule, salát a vypeckované řecké olivy.“

Prodavač zrudl, jako by mu v obličeji vyšlo slunce.

„Opakuji: vypeckované olivy.“

Van Veeteren uměřeným gestem upozornil mladíka na předměty ležící na pultu. Mladík si odkašlal a sepnul ruce na prsou.

„Chápu. Je mi to nesmírně líto, a pokud snad…“

„Ano, pokud snad,“ přitakal Van Veeteren. „Přesněji řečeno jsem byl nucen domluvit si termín u pana doktora Schenka v Meijkstraat. Bohužel nejdražšího zubaře ve městě. Vzhledem k faktu, že zítra odjíždím, jsem neměl na výběr. Jen jsem vás na to chtěl upozornit, abyste se nedivili, až vám přijde účet.“

„Jistě. Můj otec…“

„Jsem si jistý, že budete schopen to otci přesvědčivě vysvětlit, a teď mě omluvte, nemám čas se tady s vámi dál dohadovat. Plombu i pecku si můžete nechat. Jako vzpomínku a připomínku, já už ani pro jedno nemám využití. Děkuji a loučím se.“

„Děkuji, děkuji,“ koktal mladík. „Na brzkou shledanou, doufám.“

„Budu o tom přemýšlet,“ řekl Van Veeteren a vyšel do slunečního svitu.

Po zbytek odpoledne pracoval v zadní místnosti antikvariátu. Zodpověděl jedenáct dotazů na přítomnost knih v policích a knihovně – osm negativně, tři pozitivně. Označil sbírku map, které Krantze objevil v jakémsi sklepě v Praze (ať už tu cestu a následný sestup do sklepa zvládl jakkoli s ohledem na to, že trpěl revmatem, ischiasem, křečovými žílami a chronickou bronchitidou). Začal označovat a třídit čtyři tašky zboží, které přišlo ten den ráno a pocházelo z pozůstalosti. Celé to koupili za hubičku.

Těch pár zákazníků, kteří přišli, nechal volně bloumat mezi policemi a jedinou transakci uskutečnil, když jednomu německému turistovi prodal za dobrou cenu asi půl tuctu detektivek. Ve čtvrt na šest mu zavolala Ulrika a zeptala se, kdy přijde domů. On jí vylíčil historku o pecce a plombě a zdálo se mu, že ji to až nemístně pobavilo. Dohodli se, že se v sedm sejdou u Adenaara – nebo prostě až on seskočí ze zubařského křesla. Ani jednomu z nich se večer před cestou nechtělo vařit a taky nebylo jisté, jestli on s tím novým aparátem v puse bude moct kousat.

„Není to žádný aparát,“ upozornil Van Veeteren. „Je to plomba.“

„U Adenaara dělají výtečné polévky,“ podotkla Ulrika Fremdliová.

„Pivo tam docela ujde,“ řekl Van Veeteren. „O polívkách nic nevím.“

Když to položili, chvíli seděl s rukama za hlavou. Všiml si, že ho uvnitř něco zahřálo, ať to bylo cokoli. Jemný, sotva vnímatelný pocit, ale stejně.

Štěstí?

To slovo ho napadlo v celé své kráse a brzy se k němu přidalo i leccos jiného. Ne, štěstí to není, opravil se. To zas ne. Ale mohlo by být hůř. Existují i zahozenější životy než ten můj.

Pak se zamyslel nad relativitou. Jestli neštěstí ostatních to jeho umocňuje, nebo oslabuje – jestli je to na světě skutečně zařízené tak omezeně, že právě jen díky relativitě jsme schopní posoudit, co je dobré a co špatné – a pak ho najednou někdo vyrušil.

Z přední místnosti se ozvalo pár fingovaných zakašlání a opatrné zvolání „Haló?“ Van Veeteren rychle promyslel, jestli tam má jít, nebo ne. Pak vstal a dal najevo svou přítomnost.

O šest měsíců později ještě pořád nevěděl, jestli to tehdy bylo správné rozhodnutí.

Tomu muži mohlo být tak kolem třiceti. Byl vysoký, hubený a obličej jako by se snažil důmyslně skrývat za dlouhou ofinou, vousy a brýlemi. Jako zápach ho obklopovala aura nervozity a Van Veeteren si pomyslel, že vypadá jako podezřelý, který se chystá na rozhodující výslech.

„Ano?“ řekl. „Jak vám mohu pomoci?“

„Doufám, že nějak ano,“ řekl muž a natáhl k němu ruku.

„Pokud se tedy jmenujete Van Veeteren. Já jsem Gassel. Tomas Gassel.“

Van Veeteren ho pozdravil a řekl, že je to skutečně on.

„Omluvte, že s vámi navazuji kontakt tímto způsobem. Mé poslání je poněkud delikátní. Máte na mě chvíli?“ Van Veeteren se podíval na hodiny.

„Vlastně ne,“ řekl. „Za půl hodiny mám být u zubaře. A právě jsem se chystal pro dnešek zavřít.“

„Chápu. A zítra by se vám to hodilo lépe?“ Van Veeteren zavrtěl hlavou.

„Bohužel ne. Já zítra odjíždím. Co byste rád?“ Gassel zaváhal.

„Potřebuji s vámi mluvit. Ale pár minut na to nestačí. Věc se má tak, že jsem se ocitl v situaci, se kterou si neumím poradit. Profesně ani soukromě.“

„Co máte na mysli tím profesně?“

Gassel se na něj chvíli díval nechápavě. Pak natáhl krk a odhrnul si vousy. Van Veeteren pod nimi uviděl bílý kněžský kolárek.

„Aha, chápu.“

„Promiňte. Zapomínám, že to není vidět na první pohled. Působím tady ve městě jako pastorův adjunkt. V Leimaarském shromáždění.“

„Opravdu?“ řekl Van Veeteren a čekal na pokračování. Gassel si urovnal vousy a odkašlal si.

„A potřeboval bych si s někým promluvit. Konferovat, pokud chcete. Ocitl jsem se v situaci, kdy… má povinná mlčenlivost naráží na to, co by mi velela morálka. Když to řeknu jednoduše. Už uběhl nějaký čas a já se obávám, že pokud neučiním nějaká opatření, může dojít k něčemu velmi nepříjemnému. Velmi nepříjemnému a… protizákonnému.“ Van Veeteren zašátral v kapse po párátku, ale pak si uvědomil, že s tím přestal už před rokem a půl.

„A proč se obracíte právě na mě? V Leimaaru by snad měl být pastor, který by v takových situacích měl posloužit daleko lépe.“

Gassel odmítavě zavrtěl hlavou.

„Mohlo by se to zdát. Ale my s pastorem Brunnerem nejsme v těchto situacích naladěni na stejnou vlnu. Samozřejmě jsem o tom přemýšlel, ale ne… tak to bohužel řešit nemohu. Musíte mi to věřit.“

„A proč bych já měl být schopen řešit to lépe? Pokud vím, tak jsme se my dva nikdy neviděli.“

„Promiňte,“ zopakoval Gassel a přešlápl. „Měl bych vám vysvětlit, jak to že vás znám. Vím, že jste u policie skončil, to byl samotný předpoklad. Já jsem jí dal svatý slib, že s tím na policii nepůjdu, kdybych to neudělal, nic bych se byl nedozvěděl… i když jsem mohl tušit, že něco není v pořádku. Vůbec to není v pořádku… Vaše jméno mi řekla sestra Marianne z Groenstadtu, nevím, jestli si na ni pamatujete. Setkali jste se jen jednou, ale ona si vás pamatuje dobře a doporučila mi, abych se sešel s vámi… Marianne je moje teta. Starší sestra mé matky.“

Van Veeteren se zamračil. Rychle se přesunul o šest let zpátky a vybavil si ten spartánský, bíle vykachlíčkovaný pokoj, ve kterém s tou starou ženou asi hodinu hovořil. Sestra Marianne, katolická milosrdná sestra, a čerstvě odoperovaný kriminální komisař, kteří spolu velmi pomalu – plni vzájemného respektu – rozplétali poslední otázky v případě Leopolda Verhavena. Dvojnásobného vraha, který nebyl dvojnásobný vrah. A který si nespravedlivě odseděl dvacet čtyři let. Ano, na sestru Marianne si Van Veeteren pamatuje. A pamatuje si i na poslední akt případu Verhaven. I když by ho velmi rád zapomněl.

Věděl jsem, že se mi to vrátí, pomyslel si. Věděl jsem, že se to jednoho dne v nějaké podobě znovu vynoří.

Ale takhle? Opravdu má splácet dluh prostřednictvím tohoto mladého nervózního kněze?

To je absurdní, pomyslel si. Nesmyslné. Přičítám tomu moc nitek. Existuje i úplná náhoda, ve všem nemusí být nějaký vzorec.

„Pamatujete si na ni?“ zeptal se Gassel.

Van Veeteren si povzdechl a podíval se na hodiny.

„Ano. Jistě. Na vaši tetu si pamatuji velmi dobře. Ale obávám se, že čas kvapí. A já zdaleka nejsem přesvědčen, že vám mohu pomoci. Mnoho let mě hodně lidí přeceňovalo.“

„To si nemyslím,“ na to Gassel.

„Hm,“ zamumlal Van Veeteren. „To je celkem jedno. Každopádně dnes čas nemám a zítra odjíždím na tři týdny do Říma. Pokud jste ochotný počkat, samozřejmě si vás rád poslechnu, až se vrátím do Maardamu. Ale nenamlouvejte si, že vám nějak zásadně pomůžu.“

Gassel se zamyslel a rozhlédl se po policích. Pak se zatvářil nešťastně a pokrčil rameny.

„Tak dobře,“ řekl. „Nemám na výběr. Kdy se vracíte?“

„Sedmého října,“ řekl Van Veeteren. „To je neděle.“ Gassel vytáhl z kapsy bloček a napsal si to.

„Každopádně děkuji, že jste mě vyslechl,“ řekl. „Jen doufám, že se za tu dobu nestihne nic stát.“

Pak si s Van Veeterenem potřásl rukou a odešel z antikvariátu. Van Veeteren viděl, jak se jeho vysoká štíhlá postava vzdaluje směrem k ulici.

Mladý kněz v nouzi, pomyslel si přitom. Hledá pomoc u agnostického bývalého komisaře. Cesty Páně jsou nevyzpytatelné.

Potom vyšel z obchodu, zamkl ho a pospíchal k zubaři do Meijkstraat.

5

Monica Kammerlová čekala před kanceláří kurátorky.

Při čekání přemýšlela, proč tam vlastně šla. Přísně vzato pro to měla dva důvody, ale ty spolu vzájemně nesouvisely. Rozhodně jeden tak trochu vylučoval ten druhý.

Za prvé tomu knězi slíbila, že za kurátorkou půjde a vysvětlí jí svou situaci. Kněz ji prosil a přel se s ní, dokud na to nepřistoupila. Samozřejmě se nehodlala kurátorce svěřit se vším, jak předpokládal Gassel. Tak daleko Monica zajít nehodlala. Kdyby to chtěla udělat, tak by to přece nemusela brát oklikou přes kostel, to mu mohlo dojít. A každý dodržuje povinnou mlčenlivost jinak, to Monica věděla už dávno.

Celá ta věc kněze dost vzala, toho si Monica všimla. Snažila se mu vysvětlit, že to možná zvenčí vypadá hůř než zevnitř, ale to odbyl jen mávnutím.

„Děvče, tohle nemůže pokračovat, to je ti snad jasné!“ řekl jí, když za ním šla podruhé. „To, co jsi mi řekla, je proti všem etickým a morálním pravidlům a dopadne to špatně. Jsi moc mladá na to, abys z toho vyvázla nepoznamenaná. Tohle nezvládneš!“

A ty zas nemáš dost zkušeností na to, abys to pochopil, pomyslela si Monica.

Nakonec mu slíbila, že za kurátorkou zajde, ale než si domluvila termín, vymyslela si poněkud upravený důvod návštěvy. A to nebyla žádná práce, její situace ohledně spolužáků byla dost špatná na to, aby takový rozhovor ospravedlnila, s tím by musel souhlasit naprosto každý. Přinejmenším pokud se jí to povede dobře vysvětlit.

A když už došla tak daleko, rozhodla se to dotáhnout ještě o krok dál.

Změna školy. Rovnou přece může přijít s něčím konkrétním. Hodlá té vybledlé padesátnici – která si říká kurátorka a ke které nepocítila žádnou důvěru, když jim ji na začátku školního roku představovali v aule – některé věci vysvětlit naprosto dopodrobna, aby pochopila, že změna školy je pro žákyni s problémovým profilem Moniky Kammerlové jediné řešení.

Tak se tomu říká, problémový profil. To už Monica znala.

Co kdyby přestoupila třeba do Löhru, na Joannisovo gymnázium?

Monica zjistila, že v celém Maardamu je dohromady jedenáct gymnázií, a jestli na některém z nich měla mít šanci na nový začátek, pak to byl Joannis. Jedině tam mohla nastoupit jako naprosto neznámá dívka, nepopsaný list mezi ostatními spolužáky. Nikdo z dětí z Deijkstraa v životě nenastoupil do školy v Löhru, během polední pauzy si Monica prošla seznamy žáků za poslední čtyři roky, měli je v knihovně vyrovnané v černých deskách. Ano, takže si byla jistá, že se jí kurátorku podaří přesvědčit, že právě tohle je nutný a nevyhnutelný krok. Jak to bude s lístky na autobus, výběrem předmětů a jinými technickými detaily, to už by mohla zjistit ta ženská. Když už si říká kurátorka.

Monica se zasmála, když pomyslela na tohle všechno a na ten svůj náhlý záchvat akceschopnosti. Možná jí k němu dopomohl ten kněz, ale něco se v ní hnulo i po tom posledním muchlování s Benjaminem. Úplně samo od sebe.

Muchlování? Monica ani pořádně nevěděla, jak tomu má říkat, ale potom, co jí to naposledy přišlo tak strašně odporné a co to všechno drasticky přehodnotila, se v ní vzmohla vlna aktivity. Všimla si toho už předtím, než se šla prvně vyzpovídat, samozřejmě nebylo jisté, jestli to tak zůstane – už dříve prožila pár depresivních období a dost lidí tvrdilo, že maniodepresivní psychóza je dědičná. Ale proč by neměla něco udělat, když už se pro jednou nachází v aktivní fázi?

Ano, proč ne? Monica se podívala na hodinky a zjistila, že kurátorka má deset minut zpoždění. Možná její klient přetahuje. Světýlko vedle dveří svítilo zarytě červeně a určitým způsobem byla Monica ráda, že i jiní studenti mají problémy. Nejen ona. Možná že tam uvnitř sedí nějaký zmatený kluk, který neví, co se sebou. Nebo holka.

Anebo se tam ta bába jen vykecává do telefonu a pije kafe?

Monica Kammerlová si povzdechla, narovnala se a začala přemýšlet o Benjaminu Kerranovi.

Uplynulo deset dní a on se neozval.

Monica ani nevěděla, jestli ji to překvapuje, nebo ne. Jestli se s ním vídá matka, také nevěděla, rozhodně nebyli u nich doma, tím si byla jistá.

Ale matka o něm mluvila. Způsobem a slovy, podle kterých Monica poznala, že na něm matka začíná být závislá. Na jejich vztahu. Nejspíš doufá, že z toho bude něco vážnějšího.

O tom nebylo pochyb, matka nepatřila k lidem, kteří by se se svými myšlenkami tajili. Ne před svojí dcerou. S tím se nikdy neobtěžovala, i když by to občas bylo vhodnější. A teď se rozhodně s Benjaminem chtěla vídat dál. Monica vnímala první náznaky toho, že matka už zase není úplně stabilní, ale čím víc na ten ranní incident nahlížela s odstupem, tím jistější si byla, že by to šlo zařídit nějak jinak.

Možná by matka s Benjaminem mohli mít úplně normální vztah a tenhle prvotní ostudný trojúhelník by mohl brzy upadnout v zapomnění.

Proč ne? říkala si a v duchu se ptala, jestli se takhle cítí člověk, který nevnímá problémy, protože se zrovna nachází v manické fázi nemoci.

Jak se bude chovat, až Benjamina potká příště, to absolutně neměla ujasněné.

A neměla chuť o tom uvažovat. To se poddá, jak se říká.

A jak se bude chovat on?

Židle jí začínala tlačit do zadku a už ji nebavilo tady sedět.

Tak už přeblikni na zelenou, ty svině! pomyslela si naštvaně a světýlko skutečně v tu ránu zezelenalo, jako by mělo telepatické schopnosti.

„Páni,“ šeptla si Monica pro sebe. Vstala a vešla dovnitř.

Bylo to jednodušší, než čekala.

Mnohem jednodušší. Kurátorka si vyslechla její líčení situace ve škole i návrh na řešení. Povzbudivě kývla a řekla, že hned odpoledne zavolá do Joannisu a zeptá se, jestli tam mají volné místo. Když se tu Monica zastaví zítra ve stejnou dobu, rovnou jí řekne, jak to dopadlo.

Skoro jako by se mě chtěla zbavit, pomyslela si Monica zpátky ve třídě, ale hned to pustila z hlavy.

A když další den zase usedla na tu zelenou pohovku přívětivou k rozhovorům všeho druhu, řekla jí kurátorka, že je to zařízené. Monica může do Joannisu zajít hned v pátek, mají tam přírodovědnou třídu s pouhými dvaceti třemi žáky, a pokud se jí tam bude líbit, může klidně přestoupit.

Dostala jméno nové kurátorky, která by jí měla se vším pomoct, a víkend měla využít k trávení dojmů a rozhodnutí. Tak jednoduché, pomyslela si Monica Kammerlová. Ale možná to ani nemělo být těžké, jen stačilo rozhodnout se, že něco udělá.

A o Benjaminu Kerranovi se nezmínila ani slovem.

Stejný večer, ve čtvrtek dvacátého prvního září, si všimla jasnějších známek, že matčin stav se zase zhoršuje. Když se vrátila ze školy, matka spala v posteli. Monica ji vzbudila a řekla, že má v úmyslu změnit školu, zítra že pojede do Löhru, ale matka jen kývla a řekla, že to bude super.

Rozbolelo ji v krku, jak tvrdila, a ten den nešla na kurz.

Ale stejně to byl kurz na hovno, takže žádná škoda.

Taky nebyla na nákupu, jestli chce Monica něco k jídlu, bude muset do obchodu, nebo se má podívat do lednice. Matka nemá hlad.

V pokladničce nebyly peníze, jen ušmudlané tři guldeny, tak si Monica udělala omeletu a housku. Když se najedla a umyla nádobí, zazvonil telefon. Čekala, že to zvedne matka, ale ta zjevně tvrdě usnula. Monica šla do obýváku a telefon vzala.

Byl to Benjamin.

Řekl, že je v autě na ulici a volá z mobilu. Zeptal se, jestli by jí nevadilo na chvíli si promluvit. Možná by nebylo marné leccos si vyjasnit, řekl.

Monica chvíli váhala. Rychle si spočítala, že se z její ložnice vykradl před jedenácti dny.

Pak řekla, že ano.

Za předpokladu, že to nebude trvat dlouho, dodala. Protože má dost práce.

Benjamin Kerran souhlasil a o pět minut později už seděla v jeho autě. Všimla si, že na sobě má stejnou košili jako ten první večer.

6

„Měl jsem spoustu práce,“ řekl. „Proto jsem se neozval, promiň.“

Monicu napadlo, kolikrát už se jí za tu krátkou dobu, co se znají, za něco omlouval. Vypadalo to, že je to jeho standardní úvodní fráze, kdykoli se vidí: omluvit se, udělat čáru za vším starým a začít znovu. Lépe a bez předsudků.

Jenže v dlouhodobém horizontu mu to nějak nevycházelo.

„Já taky,“ řekla ona. „Mám hodně práce se školou. Asi ji změním.“

„Co jako?“

„Školu.“

„Aha.“

Nevypadalo to, že by ho to nějak zajímalo. Jeho hlas měl možná i schopnost ho usvědčit. A ten se jí přitom zkraje tak líbil, ale to možná jen proto, že on to tak chtěl. Využil ho jako nástroj.

Než nastartoval, opatrně ji pohladil po ruce hřbetem dlaně. Monica se ten dotek snažila analyzovat – zjistit, co k němu vlastně cítí –, ale nedařilo se jí to. Na to byl takový letmý dotek moc povrchní a bezvýznamný.

„Kam chceš jet?“

Monica pokrčila rameny. Zdůraznila, že to on si chtěl promluvit, ne ona. A jí bylo jedno, kde si promluví.

„Jedla jsi?“

Monica přiznala, že jen omeletu s houskou, protože matka je nemocná.

„Nemocná?“ podivil se Benjamin a rozjel se směrem ke Zwille. „O tom se nezmínila.“

„Začalo to dneska. Kdy jsi s ní mluvil naposledy?“

„Včera. Včera jsme spolu mluvili po telefonu.“

„Ale už nějakou dobu ses s ní neviděl.“

„Týden. Měl jsem toho teď nějak moc, to už jsem snad říkal.“

V hlase mu zazněl jen záblesk hněvu, ale Monica ho slyšela. Jemná připomínka, no… čeho vlastně? pomyslela si. Že není chyba jen jednoho, když selžou dva? I když je jednomu třicet devět a druhému šestnáct?

„Ale na mě čas máš?“

Benjamin zrovna najel na most Čtvrtého září, otočil se na ni a díval se na ni tak dlouho, až mu málem připomněla, že má radši koukat na cestu. Pak si odkašlal, stáhl okénko a zapálil si cigaretu. Monica ho ještě nikdy neviděla kouřit a nevzpomínala si, že by někdy byl cítit nebo chutnal po tabáku.

„Ty kouříš?“ Benjamin se zasmál.

„Přestal jsem. Ale když jsem v práci ve stresu, tak si krabičku koupím. Chceš?“

Podal jí cigarety. Monica zavrtěla hlavou.

„Důležité je mít to pod kontrolou. Můžu přestat, kdykoli budu chtít.“

„Tak přestaň,“ řekla Monica. „Teď hned, mně se z kouření v autě dělá špatně.“

„Promiň,“ řekl zase a vyhodil cigaretu z okna. „To jsem nevěděl. Jsi na mě naštvaná?“

„Proč se ptáš?“

„Protože působíš odmítavě. Zcela zjevně odmítavě. Můžu tě aspoň pozvat na večeři?“

Monice přišlo divné, že ji zve na večeři, když poznal, že je naštvaná a odmítavá, a nevěděla, co na to říct. Najednou se cítila špatně, jestli s ním nechtěla mluvit, měla mu to říct do telefonu. Neměla k němu nasedat do auta, to by bylo čistší. Tohle byl šlendrián, jak říkávala její matka. Typický mizerný šlendrián.

A ať už to bylo jakkoli, přece si Benjamin nezasloužil, aby s ním jednala takhle trapně dětinsky, ne? Jak už řekla, jedou v tom dva.

Jeli.

„Tak jo,“ řekla. „Někde se můžeme najíst.“ Benjamin kývl.

„Nechci být odmítavá, jen si myslím, že bychom s tím měli přestat,“ začala Monica vysvětlovat. „Po tom, co se stalo naposledy, mám pocit, že je to špatně, a kdyby se to dozvěděla matka, byla by to čirá katastrofa.“

„Klidně si o tom můžeme promluvit,“ řekl Benjamin.

„Co takhle Czerpinského mlýn?“

Monica o té restauraci v Maaru u Bossingenu slyšela, ale nikdy tam nebyla. Tušila – a jméno napovídalo –, že je to starý přestavěný a zrekonstruovaný mlýn. Pravděpodobně dost elegantní místo. Bílé ubrusy a tak. Monica si v rychlosti prohlédla, co má na sobě – tmavé manšestráky a vínovou batikovanou tuniku –, a rozhodla se, že to by šlo. Děti jsou nakonec jen děti.

„Klidně,“ řekla. „Ale nesmíme tam být moc dlouho. Chci být doma do deseti.“

„Neměj strach,“ ujistil ji.

Během chvilky, kdy čekali na jídlo, Monicu napadlo něco šíleného.

Že vstane a odejde od jejich poněkud odlehlého stolu v rohu. Stoupne si doprostřed lokálu a vyžádá si pozornost ostatních přítomných, kteří sedí u hrubých dubových stolů v podlouhlé místnosti s nízkými stropy.

Možná si myslíte, že my támhle u toho stolu jsme otec a dcera, řekla by. Určitě si říkáte, že je to jen hodný tatínek, který pozval dceru na dobrou večeři, protože má narozeniny, nebo tak něco. Ale tak to vůbec není. Tenhle chlap je můj milenec a je to i milenec mojí mámy, abyste věděli. Díky za pozornost, klidně dál jezte.

Jen by ji zajímala reakce. Benjaminova i ostatních hostů této sofistikované restaurace – ve které sice nebyly bílé ubrusy, ale jejíž úroveň byla přesto poznat z různých subtilních detailů, třeba z tíže příborů, kvalitního papíru jídelních lístků, škrobených ubrousků a ještě škrobenější obsluhy.

Děláme i orál, dodala by ještě. To jako že pusama. No jen abyste to věděli.

„Na co myslíš?“ zeptal se jí Benjamin.

Monica si všimla, že jí trochu zrudly tváře, a snažila se ochladit douškem coly.

„Už nám to nesou,“ řekla.

„Trápí tě to?“ zeptal se. „To mezi tebou a mnou?“ Monica se na chvíli zamyslela.

„Asi ne zrovna trápí,“ řekla. „Ale mělo by to skončit. Myslela jsem, že ti to došlo.“

Všimla si, jak ztuhl. Chvíli seděl nehybně a pak pomalu a klidně odložil příbor.

„Myslel jsem, že za to neseme odpovědnost oba,“ připomněl jí. „Měl jsem dojem, že přesně to jsi říkala.“

Monica neodpověděla a nepodívala se na něj.

„Když tě přijmu jako skutečnou ženu – tak jsi to snad chtěla, ne? –, tak se tak musíš taky chovat. A přijmout, že já jsem chlap. Chápeš, o čem mluvím?“

Skutečná žena? pomyslela si. Ne, nechápu, o čem mluvíš. Ale nahlas nic neřekla.

„Je mi naprosto jasné, že naposledy jsi z toho nic moc neměla,“ pokračoval. „Ale to se stává a člověk to nemůže vzdát jen proto, že to pokaždé neprožije stejně silně. Musíš se naučit na to zapomenout a jít dál.“

„Já asi úplně nechápu, o čem to mluvíš. Takže ty v tom chceš pokračovat?“

Benjamin kývl.

„Samozřejmě. Nevidím důvod, proč bychom neměli.“

„Například proto, že nechci.“

Benjamin se usmál a položil jí ruku na hřbet dlaně.

„Jak víš, jestli chceš nebo ne, když to nezkusíme?“ Monica se zamyslela. Snažila se vymyslet argument, který by zasadil ránu té jeho bezbřehé sebedůvěře.

„Nejde jen o ten poslední případ,“ řekla. „Jde tak nějak o všechno. Já to nezvládám. Mám tě ráda, ale ne jako svého milence. Já to prostě nedávám… Chvíli to bylo v pohodě, ale dál už to tak prostě nejde. Je ti víc než dvakrát tolik co mně a chodíš s mojí matkou.“

Benjamin nechal ruku na místě. Chvíli se tvářil zamyšleně. Těkal pohledem po jejím obličeji. Ústech, vlasech, očích.

„Jsi si jistá?“

„Tak jistá, jak si jen můžu být.“

„Fajn,“ řekl a opřel se. „Možná to tak bude nejlepší. Zaplatíme a pojedeme?“

Monica kývla, omluvila se a šla na toaletu.

Když se vraceli do centra Maardamu, začalo pršet. Místo aby Benjamin u Richterova stadionu zahnul doprava, pokračoval rovně kolem Pixnerova pivovaru a Keymerského kostela.

„Jak je na tom máma?“ zeptal se.

„Je nemocná, to jsem ti říkala. Proč jedeme tudy? Ty mě neodvezeš domů?“

„Nemyslím, jak je na tom zrovna dneska. Spíš obecně.“ Monica pokrčila rameny.

„Jakž takž. Však víš, co má za problémy. Proč jedeme tudy?“

„Chtěl jsem ti ukázat, kde bydlím. Snad proti tomu nic nemáš, ne?“

Monica se podívala na hodinky a zaváhala. Bylo čtvrt na deset. Chvíli tiše sledovala déšť.

„Chci být doma před desátou.“ Benjamin ji poplácal po ruce.

„Neboj. Nemohli bychom to všechno ještě trochu probrat? Končit vztahy jen tak není dobré. Věř mi, je potřeba, aby se zahojily i povrchové rány.“

„Myslím, že jsem se o tom namluvila už dost.“

Teď už byla Monica trochu naštvaná. Benjamin přesunul ruku zpátky na volant.

„Namluvila dost? Jak to myslíš?“

„Tak, jak to říkám. Mluvila jsem o tom dost a to mi stačí.“

„Nechápu. S kým?“

Zase v jeho hlase zaslechla ten tón. Ten, kterého si všimla, když k němu nasedla. Jako závan koření, které tam nepatří. Něco ostrého a nahořklého. Poprvé jí na mysli vytanulo slovo nebezpečný.

„S knězem.“

„Knězem?“

„Jo.“

„Proč jsi mluvila s knězem?“

„No asi proto, že jsem si o tom potřebovala s někým promluvit.“

„Nevěděl jsem, že se stýkáš s knězi.“

„Taky že ne. Tenhle byl ve škole a říkal nám, jaké mají v kostele programy pro mládež. A já jsem za ním šla až pak.“

„Do jakého kostela?“

Monica v rychlosti zauvažovala, jestli mu to jméno prozradí, nebo ne, a rozhodla se, že ano. Klidně, pomyslela si, aby si nemyslel, že to není pravda. Najednou jí připadalo jako pojistka, že o tom všem ví i někdo zvenčí. I když jen kněz s povinností mlčet.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vlaštovka, kočka, růže, smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.