Daniela Mičanová

Smrt pod vinicemi

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Daniela Mičanová, 2018

Mapa © Zuzana Martínková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8265-4 (epub)

ISBN 978-80-243-8266-1 (mobi)

Postavy a události zachycené v následujícím příběhu jsou dílem autorské představivosti. Veškerá případná shoda se skutečností je zcela náhodná a nezamýšlená.

ÚVOD

„Osobám mladším osmnácti let alkoholické nápoje neprodáváme.“ Pohledná zrzka odrecitovala znění nenápadné vývěsky, již její zaměstnavatel přichytil k výdejnímu okénku turistického kiosku balíkovou lepicí páskou.

„Vidíš tadyk někeho pod osumnáct, krasavico?“ zazubil se na ni otlemený, nakrátko vyholený výrostek, kterému do plnoletosti určitě nějaký týden scházel (v duchu si ho hned překřtila na Vepřovou hlavu). „Nedělé machra a dotlač dvólitrovku starobrna. Však ju zacálujem.“

Co když tě neposlechnu, borečku? pomyslela si. Sekneš sebou na zem a začneš kopat nožičkama? I kdepak, zatím se jen protivně šklebil, jako by věděl něco, o čem nemá prostá sezonní pracovnice v cestovním ruchu ponětí.

Zrzka s úsměvem na rtu zručně obsluhovala celkem dvě okýnka stánku na úpatí Pálavských vrchů. Vydávala poutníkům lehce předražené párky v rohlíku, brambůrky, tatranky, hořické trubičky, lahvované nápoje, točenou limonádu, cigarety, pohlednice, známky i mapky okolní chráněné krajinné oblasti, to vše aniž by pocítila nepříjemný ústup dobré nálady. Letní brigáda přece za pár týdnů skončí. Jednou dvakrát denně se mezi výletníky nutně vyskytla osoba s vyšším koeficientem prudivosti, ale dívka nestála o komplikace, snažila se ji tedy zvládnout vlídnou domluvou. „Bude to všechno?“

„Eště ploskaňu tuzemáku, zlatý marlborky a zapalovač a…“ Vepřová hlava se natočil ke svému společníkovi poněkud přičmoudlého vzezření. „Co? Jo, taky pohlednicu s hradem.“

„Chcete Sirotčí, nebo Děvičky?“

„Na to ti hážu salám, naval a basta.“

Brigádnice pocítila nutkání omlátit plastovou láhev starobrna protivnému výrostkovi o hlavu, nakonec ale zvítězilo dobré vychování. „Jdete přece navštívit Sirotčí hrádek.“

„Sem s nim,“ uvolil se prudič, vědom si mírné nespokojenosti, již průtahy probouzely ve frontě za jeho zády. „Spokojené?“ zavrčel na kamaráda tmavší pleti. Chystal se odpočítat příslušnou hotovost, ale dívka ho vyrušila.

„Ty mopedy jsou vaše?“ Nevšimla by si, ale zaujal ji třetí člen nesympatické bandy. Postával u strojů, přenášel váhu z nohy na nohu, co chvíli si otřel dlaně o stehna v nadměrných plátěných kalhotách, přitom manicky cukal bradou, neustále si něco tlumeně bručel a celkově vypadal nezdravě. Ten určitě v něčem jede a nejspíš toho má plné kapsy. Tak fofrem, ať je mám z krku.

„Jo, co s nima jako?“ pídil se mladík vepřového vzezření.

„Budu po vás chtít dvacet korun parkovného.“

„Ses posrala v kině? Totok je oraniště, žádné parking!“ Nevole v rostoucí frontě nabývala na hlasitosti. Někteří turisté, vědomi si početní převahy, ji ventilovali slovy dosti nevolenými. Výrostek cvrnknul o pultík hrstí mincí, převzal zboží a pak se za vzpurného bručení – věru neznělo jako zdvořilý pozdrav – vrátil ke zbytku smečky.

Počkat, dvacku za jeden! chtěla za ním zavolat, nakonec se však moudře rozhodla vyrovnat případný rozdíl z kapesného.

Nepříjemná trojice zdolala vlídné stoupání, nejprve podél zahrad, později smíšeným lesíkem, nato vítězně rozbila hlavní stan ve stínu středověké zříceniny. Bílé rozeklané zdivo se ostře zařezávalo do kýčovitého blankytu, sporá pálavská step voněla létem a sluncem a přímo vyzývala k poležení.

Dobře živený, krátce ostříhaný výrostek vepřovitých rysů otevřel oplastované starobrno, dal je kolovat, vzápětí přidal ploskaňu s rumunskem. Hubený ubrblaný podivín se zatím pustil do nešikovného smotávání jointa. V zásobě měl i onačejší věci, kdyby na kozáky přišla nouze.

„Kráva blbá rezatá, nasrat jí na hlavu. Može byt ráda, že jí někdo dělá kšeft,“ ulevil si vůdce smečky veskrze spokojeně. „Kurňa, slunko dneskaj svinsky rumpluje.“ Špičkou boty ve značkové sportovní obuvi zlehka strčil do snědého kumpána. „K čemu jako pohlednica, borec, vole?“

„Pozdravim matku z véletu, né?“

„A jako přebalit nechceš?“

„Debile!“

V prosluněném prázdninovém dni trojici míjely hordy přespolních turistů. Jedni mířili po hřebenech ke konkurenčním Děvičkám, druzí opačným směrem k Mikulovu, zvláště starší ročníky si přitom neodpustily pohoršený pohled.

„Na co jako čumí, kamoš?“ potáhl Vepřová hlava z jointa.

„Eště neviděli partu betelně pálenéch mladéch sokolů,“ soudil jeho snědý druh, zatímco podepisoval pohlednici. Jeho synovská oddanost přímo vybízela k posměškům, a on si přesto neochvějně stál za svým. „Akorát Mauglín nám to furt kazí.“

Zmíněný třetí a nejpodivnější člen mladistvé trojice se tradičně držel v pozadí. Nesvalil se požitkářsky do pažitu, raději vysedával na plochém vápencovém balvanu, pocukával kolenem a neustále drtil mezi zuby neartikulované promluvy, běžným smrtelníkům srozumitelné asi tolik co věštecké výroky delfské Pýthie.

„Vélet, těžká špica, hoši, co?“ mínil Vepřová hlava. Křehká krása letního dne kupodivu pronikla až k jeho zaplevelené duši. „Lepší jak furt vysedávat v domášově.“

„Akorát příště mosíš fotrovi potahnót nějakó fajnovější glgačku. Na rum už nemám pajšl.“

„Vole, morgoš, ty bys měl byt eště rád.“

„Nésu morgoš, kreténe.“

„Ale vypadáš!“

„Kamoši, borci, ja kurva, výprava! Výprava ze Štinkavy!“ Mauglínova tlumená samomluva přešla ve vzrušené společenské kokrhání.

A vskutku. Smíšeným lesíkem se ke zřícenině dýchavičně prodírala skupinka dam staršího středního nebo mladšího důchodového věku, v rukou plastové láhve s minerálkou, na zádech uniformní batůžky z levné tržnice, nakadeřené hlavy chráněné tu kloboučkem, tu kšiltovkou.

V čele postupovala čtyřicetiletá (tedy rovněž stará) štinkavská tělocvikářka Libuše Nosková, nápadná obdivuhodnou muskulaturou. Její výbava sestávala ze skládacího deštníku a píšťalky, do níž vzápětí halasně zadula. „Tak, děvčata, v klidu se vydýcháme.“

Dotyčná děvčata poslušně začala provozovat směšné prostocviky k uvolnění svalstva. Neobyčejná podívaná přiměla přihlížející nezletilce k tlumenému smíchu, nejhlasitěji si troufal Vepřová hlava. „Ty vole, eště je z teho jebne!“ Neuctivé poznámky naštěstí zanikly v záplavě Mauglínova nesrozumitelného drmolení.

„Stačí. A teď si poslechneme odborný výklad.“

Kolektiv ztichl, výrostci překvapivě rovněž, usměrněni spíše zvědavostí než tělocvikářčiným přísným pohledem.

„Pane řídící, vezmete si slovo?“

„Nacházíme se pod Sirotčím hrádkem,“ vznesl se z hloučku postarších děvčat překvapivý mužský hlas, dosud statečně ponořený v anonymitě. „Jeho trosky se rozkládají na dvojici protilehlých vápencových skalisek, již zřejmě kdysi propojoval pevnostní most.

Hrad nechal v první půli třináctého věku vystavět švábský rod Wehingenů, k nejpamátnějším pánům ovšem patřil legendami opředený rytíř řečený Sirotek. Historie netuší, jak přesně sešel ze světa, a k pověstem bych se uchyloval nerad.

Jisto zůstává pouze tolik, že po jeho zmizení přešel hrad do vlastnictví české koruny, ta ho propůjčila nejprve Lichtenštejnům, později Ditrichštejnům. Když ho posledně jmenovaní léta Páně 1575 přebírali, jevil známky značné zchátralosti. Ostatně, již urbář z roku 1509 jej jednoznačně popisuje jako zcela zpustlý.

Do dnešních dnů se na jižnějším ostrohu zachovaly trosky někdejšího třípatrového paláce. Z jedné strany uvidíte osmimetrovou zeď proťatou jediným oknem, z druhé pár metrů palácového zdiva se třemi okenními otvory. Poblíž si prosím povšimněte záchytné studny, po čas obléhání zásobovala pevnost pitnou vodou. Na severním ostrohu se kdysi vypínala hranolová věž, z té nezůstalo prakticky nic, což nás nemusí mrzet. Tato část hrádku totiž není přístupná.“

„Tak, děvčata, slyšely jste. Teď si pomalounku, pozvolna, opatrně prohlédneme ten jižní palác. Ne, paní Františko, prosím, nešplhejme po zdech. Držme se hezky stezky. Děkuji. Až se dost pokocháme, přesuneme se na parkoviště, ať stihneme ještě Děvičky.“

Vepřovitý výrostek prolil hrdlem zbylý doušek sladového nápoje. Jakmile smíšený lesík pohltil poslední šouravou důchodkyni, navrhl: „Borci, nezahučíme taky do teho hrádku jakože na kukačku?“

„Vole, co teď tam? Babky só fuč, nemožeš je ani šópnót z vršku. Za každýho mrtvýho důchodca pré tvuj tata na úřadě vyplázne dvě kila,“ mínil přičmoudlík.

„Kamoši, pome dom! Tadyk je to vysoko. Zlaté štinkavské Krejcárek,“ couval Mauglín.

„Na Krejcárek nasrat,“ uvedl Vepřová hlava pádný protiargument. „Chcu vidět, jak tadyk borec Calvera šplhá po hradu.“

Vzápětí odvážná dvojice skutečně zamířila ve stopách čiperných důchodkyň. Mauglín sledoval její postup krhavým, nevěřícným zrakem, co chvíli zakrákoral neblahé proroctví, pak se vrátil na svůj kámen ubalit dalšího jointa.

„Jsme páni vesmíru!“ hýkal Vepřová hlava v sevření bodavě bílých zdí jižního paláce. „Jsme páni vesmíru a nějaké Sirotek je proti nám podělané sráč!“

„Pojebané, pošahané, smrduté kokot a my mu naplujem do ksichtu a nachčijem do studny!“ trumfoval ho přičmoudlík oslovený jako Calvera.

„A eště mu rozhodíme sandál aji s ciferníkem.“

„A zrubem ho jak sirotu!“ Zalykavě se rozesmáli.

„Borci, borci, nechte teho. Někdo vás lapne, bude průšvih!“

„Vole, Mauglín je větší sráč než Sirotek!“ mínil Vepřová hlava. Z plátěné brašny typu žebradlo vylovil černý sprej, zpestřil úbělový vápenec anatomicky názorným mužským přirozením a přidal nápis ŠTINKAVA RULEZ.

„Štinkava, Štinkava!“ skandoval do jeho počínání Calvera. „Ty vole, Sirotku, na nás nemáš koule!“

„Vorli, kamoši, borci, stopnite! Može se něco stat,“ smlouval z povzdálí Mauglín.

„Tak jo, padáme, kamoš, než se strachy podělá,“ uvolil se Vepřová hlava. Hrad ho přestal bavit v okamžiku, kdy vykřičel do světa dostatečnou dávku testosteronu.

„Pome dom,“ naléhal zatím opakovaně Mauglín, „pome rychle, ide sem jakésik černé psisko.“

„Vyhulené květák už vidí černý psiska,“ posmíval se Vepřová hlava.

Calvera, který psy nenáviděl, se pro jistotu rozhlédl.

„No to mě poser!“

Na bílém severním ostrohu stál největší černý pes, jakého kdy svět viděl. K pohybu se neměl, zato oči mu řezavě žhnuly.

„Ty vole, Mauglín nekecá,“ zalkl se snědý výrostek.

„Zdrhnime, než hópne důle!“

„Seš podělané jak ten vykyblované fetingr,“ zavrčel Vepřová hlava. Když ale stočil hlavu po směru kamarádova pohledu, přeběhl mu po zádech obstojný mráz.

„Jako snad má pána, debile, né?“

„Nikeho nevidím,“ zaskučel Calvera, couvaje kamenitou stezkou k lesu, kde už netrpělivě přešlapoval vystrašený Mauglín.

Hrad, před okamžikem plný turistů, se najednou zdál nepříjemně vylidněný. Stahovala se nad nimi mračna, snědší mladík by se dokonce vsadil, že se mu vápencový útes několikrát hněvivě otřásl pod nohama. Poslední záchvěv se málem neobešel bez následků – Calverovi podklouzlo chodidlo do slavné hradní studny. Rychle zašátral po pevné zemi. „Valíme, vole, raději valíme,“ smlouval s Vepřovou hlavou.

Ten do studny za hlasitého zachrchlání pohrdavě plivl, teprve potom se přidal k bázlivějším druhům.

Psisko, na setmělém, démonicky fialovém obzoru ostře zřetelné, protáhlo čenich a dalo se do zlobného vytí.

„Odtama se nemá šancu dostat,“ uklidňoval vyholený dorostenec ustupující kamarády. „Živá bytosť se odtama nedostane.“

„Však právě,“ drmolil Mauglín a nikoho nezajímalo, jak přesně námitku myslí.

Když na udusaném plácku vydávaném za parkoviště sedlali motorové oře, Vepřová hlava si neodpustil poslední popíchnutí. Natočil se k romantické zřícenině – v pošmourných mracích ztratila bodavý vápencový úběl, náhle se zdála černější než uhel –, aby bojovně zahlaholil: „Seš sráč, Sirotku! Totální pojebané lůzr, kokot a sráč. Dybych tě někdy potkal, natrhnu ti prdel a vytřu s tebó potrubí, rytířu, pičo vole nablblé!“

„Ty máš dost, kamoš!“ soudil Calvera a všichni tři se křečovitě rozesmáli.

I – DEN, KDY ZAČALY PÁCHNOUT KANÁLY

1. Pan Petiška stoupá na kopec

Důchodce Enoch Petiška vysedával v plastové zahradní židli a k boku si láskyplně tiskl nedopitou láhev chlazeného starobrna. V jeho ochabující dlani se téhož odpoledne vystřídalo asi patnáct kousků, prázdné ukázněně shromažďoval v předsíni. Probouzely příjemnou naději, že je co nevidět vymění za plné. Na páně Enochovu pivní kratochvíli padla poměrně značná část nevysokého důchodu, v zájmu spravedlnosti však nutno doplnit, že pivo hojně prokládal meruňkovicí z domácího archivu. Ta ho pro změnu nestála skoro nic.

Lehce krhavý zrak nyní upíral ke kopci, který se dosti neochotně zvedal nad úzkým pásem zahrady obehnané pletivovým plotem. Byl by se na nějaký plot vykašlal, jenomže ty svině sousedovic kozy mu vždycky ozobaly všechna rajčata – a rajskou omáčku měl rád skoro stejně jako pivo. Žádný plot mu ostatně nevzal příjemné chvíle strávené sledováním, kterak kopec v záhumní procitá ze zimního spánku. To se šedohnědé větvoví jediného štinkavského lesoparku nejprve něžně zardělo prvním příslibem, pak se vesele zazelenalo, kosové se s nasazením života pustili do zpěvavých námluv, k nim se přidala věhlasná proletářská kolonie místních vrabčáků…

Obecní kopec Krejcárek znal Enoch jako své vlastní boty. Věděl, na kterém keři sklidí nejkrásnější bezové květy, a zlomyslně to tajil před vyhlášenou kořenářkou Gajduškovou. Přece nebude té staré čarodějnici vypomáhat. Věděl, kde se takhle začátkem léta potěšit pohledem na něžný koberec planých růží. I to, kam se pro urputné akátové houští nedostane sebeodhodlanější skvadra městských zvelebitelů, vyzbrojená drahými křovinořezy z majetku pana místostarosty (cha chá!). Znal i temná zákoutí pod kapličkou svatého Michaela archanděla, kde se za teplých večerů slézali fetingři. Však jim párkrát zplanýroval konopný záhon rafinovaně ukrytý v družstevní kukuřici, občas dokonce škodolibě vystlal hnusné hnízdo neřesti voňavými slepičinci. Toho večera si Enoch, byť nerad, musel připustit, že první záchvěv jara dávno pominul. Krejcárek sálal drzou letní zelení, kosové trylkovali rozvážněji, do jejich lenivého nápěvu se místy vemlouvalo skřehotání neznámého původu. Osobně sázel na sojku. „Takové hezké ptáček,“ sumíroval si polohlasně, „a co nadělá randálu.“

Požitkářsky pozvedl láhev ke rtům. Zpěněný mok mu škádlivě probublal jícnem do žaludku. Joj, joj, bratr Ruben by teho skřehotálka hnedkaj poznal! Ruben vždycky všecko věděl, zbytek si našel ve Wikipedii, do které osobně přispíval hesly prodchnutými lokálním patriotismem. Chcete-li zabřednout do místní historie, vyslechnout jazykozpytnou přednášku o původu názvu Krejcárek nebo získat zasvěceného průvodce po místní fauně, floře či folklorních slavnostech, s důvěrou se obraťte na Rubena. Šťastný vševěd Ruben, Enochovo vydařenější dvojče. Důchodce, zrak pevně zaklesnutý v zeleni, si rychle znovu zavdal lahvované slasti.

Dříve si dopřával pivo jenom po mastnějším obědě a meruňkovice užíval jako léku. Tehdy ještě dokázal Krejcárek pěšmo pokořit, aniž se zadýchal. Z vlídně povlovného vrcholku se pak kochal pohledem na Pálavu, onen magický výběžek Západních Karpat, bez kterého by jižní Morava působila neúplně. V pokročilejším věku, udolán vším, co život přináší a bere, se spokojil s málem. Jurské vápence obrostlé malebnou stepí si jen představoval. A oči mu při tom pravidelně vlhly dojetím. Před pětadvaceti tisíci lety se tudy přece proháněli Veverčák s Kopčemem, lovci mamutů! Enochova zjihlá mysl listovala dětskými čtenářskými zážitky, poněkud již rozostřenými požitým alkoholem. Bůhvíproč mu více než kdejaká hrdinská bitka utkvěla v duši scéna, v níž si Veverčákova matka vyřízne z nohy kus živého masa, aby hladovějícímu synkovi ulovila rybu. Nebo to byla Kopčemova matka? Paměť, ta vrtkavá přiopilá bestie, chudáka důchodce neustále vodí za nos.

Pan Petiška na sobě ucítil zpytavý pohled. Ze sousedovic plotu ho nadřazeně sledovala obrovská rezatá kočka. Pomalu, vrávoravě povstal. „Ná, co zahlédáš, potvoro chlupatá?“

Odhodlával se k cestě pro další chlazenou láhev – čekala na sedmém schodu jeho kapesního sklípku, jak se sluší –, pak jeho myšlenkové pochody provedly příkrý obrat.

„Myslíš, že se na ten podělané Krejcar víckrát nedoplazím?“ předhodil kočce. „Počké, počké, včíl ti něco předvedu!“

Odložil pokořené starobrno, potom bos a v pruhovaných trenýrkách, které pod vzedmutým pivním břichem přidržovaly široké šle, vykročil zahradou k zadní brance. U pokroucené věkovité meruňky, mlčenlivé strážkyně pozemku, si všecek zadýchán dopřál krátkou pietní přestávku. Zde, v tichém zákoutí pod kopcem, se završila pozemská pouť všech jeho psů, koček a jiných milovaných bytostí. Skončit pod meruňkó se v nejužší rodině vžilo jako zavedený eufemismus pro cestu na onen svět. Před lety zde ve vší tajnosti rozprášili také nebožku Petiškovou. Obřadu se tehdy účastnil bratr Ruben i synátor Jenda.

Enoch potlačil slzu. Postup se bohužel neosvědčil, musel zvlhlé oči utřít hřbetem ruky. „Totok ta pobóchaná kočka chcela. Nahnat chudáka starýho do ózkéch!“ Otočil se k sousedovic rezatému čtyřnožci. Zrzek dávno ztratil o lidskou pošetilost zájem, nyní důležitě obcházel přisvojená teritoria. „Nevadí, piskořu smradlavé. Aj tak na ten Krejcárek vylezu.“

Chřípí rozechvělé pláčem zachytilo závan nelibého pachu. Kocour se zřejmě nespokojil s potměšilým přihlížením, rovnou po sobě zanechal podpis trvalejšího charakteru. „Spíš to budó kanále,“ soudil nakonec spravedlivě Enoch. „Ne darmo se Štinkava menuje Štinkava, aj to by Ruben zichr pěkně vysvětlil, mudrlant stará. Kde sem to skončil? Jáj, u nebožky. Však si bratr myslí, že sem ju uštval. Aji synek si to myslí. Kašló na mě, žádné mě nepolituje, mosím všecko zmáknót sám.“

Krejcárek nepatřil ke strmým kopcům, pět set metrů vlídného stoupání zplanělou loukou, která přecházela ve stinný, nikoliv však rozlehlý lesopark. Přesto musel Enoch proložit husarský kousek několika přestávkami. Pokaždé přitom znovu ucítil onen nelibý zápach, k němuž se po čase v protisměru přidal netělesný hlas – neviditelné bezmasé rty mu šeptaly hrozby v nesrozumitelném prajazyce. Důchodce nedbal, statečně se vzchopil a stoupal dál.

Velikým obloukem minul zastrčenou svatomichaelskou kapličku, slyšel odtud totiž povykování zhulených výrostků (Mor a rakovinu na ně, pazgřivce škaredé!). Bosé paty mu rozdírala drsná tráva a ostré kamínky, na pruhované trenýrky se lepila přilnavá květenství lopuchu plstnatého, záda mu obléval pot. Těsně pod vrcholem ho nepříjemně píchlo u srdce. Skoro by se vsadil, že mu bolest přivodil ten podezřelý zápach, byť se nezdál nijak souvislý, spíše přicházel v poryvech večerního větru. Neviditelné, netělesně bělavé, pomstychtivé hlasy ho děsily podstatně víc.

„Kanále se dneska překonávají, na to druhé raději nemyslet,“ domlouval si. „Ještě krok, ještě malé krok a uvidím Pálavu.“

Ale nestalo se. Enochův krhavý zrak totiž po úspěšném překlenutí Krejcárku utkvěl na planoucím pekle.

Zapadající slunce za nic nemohlo, vždyť mu zahřívalo záda, proto chvíli trvalo, než si dal dvě a dvě dohromady. Kdosi zapálil stoh na mělkém rozhraní obecního kopce a okolních polností.

„Měl bych zavolat hasiče. Aji policajty,“ zabručel nesmlouvavě. „Tentokrát to ti zfetovaní zmetci přehnali!“ Dostihl ho poslední záchvěv hnusného pachu, následovaný obzvlášť hrozivou šepotavou kletbou. Po ní přišlo palčivé bodnutí u srdce. Proč já, blázen stará, nezůstal doma? Mohl sem nasávat starobrno a čučet na čtyřiadvacítku.

Více si Enoch pomyslet nestačil, zhroutil se mrtev k zemi. Podpálený stoh nerušeně plápolal dál.

2. Spratci

„Ty vole, fajruje stoh!“

„Co jako?“

„Neslyšíš? To snad kurva hoří stoh!“

„Hustý, hustý. Fotíš, vole?“

„Nahrávam.“

„Dáme na Jůtubko.“

„To bude nejvíc mega.“

„Masakr, pičo vole, masakr!“

Takto se ve zkratce dala shrnout vzrušená konverzace povědomé trojice nesympatických mladistvých. Usadili se jako téměř každého podvečera na mýtině u kapličky, obrostlé dílem šípkovým, dílem akátovým houštím.

Enoch Petiška dobře věděl, proč se jim obloukem vyhýbá, ve starších dobách by se dozajista holedbali přídomkem šibeničníci.

Průměrný věk vyhlášeného trojlístku nepřesahoval sedmnáct let, a přesto si již ve Štinkavě vybudovali slušnou reputaci.

Enrique Guzmán, živoucí příklad postupující globalizace, děsil starousedlíky hispánským zjevem i temperamentem, hovořil ovšem zcela plynnou moravštinou. Jeho drobnou maminku si do Štinkavy přivezl náruživý cestovatel Vojtěch Šedivý, aby ji pár dní před porodem opustil kvůli o poznání mladší a podstatně urostlejší černošce. Španělsko se mu nakonec nezdálo dost exotické. Señora Guzmán nezahořkla, rozhodla se na vlídné Moravě setrvat. Živila se výukou španělštiny (jestli jste si nevšimli, amigos, svět se nám utěšeně hispanizuje), svému jedinému potomkovi pak dopřávala záviděníhodnou volnost, na niž pohrobci rakouskouherského výchovně vzdělávacího systému pohlíželi s káravě pozdvihnutým obočím. Enrique, přezdívaný Calvera podle vůdce banditů z klasického westernu Sedm statečných, vykazoval talent k nenápadným čórkám či polnímu pychu, rád rušil noční klid a v celé dědině nebylo psa, kterého by nenakopl nebo se o to alespoň nepokusil.

Druhý člen zbojnické trojky, Libor Horňák, se specializoval na omamné látky („Zelí, vole, travka, jasný? Lahváč, vajnoš, sem tam piko, střízlivýho mě nedostanó.“). Jejich hojné požívání mu záhy poznamenalo zdravý úsudek, vysloužil si proto přezdívku Mauglín nebo též Vymakované květák. S přihlédnutím k mentálnímu handicapu Libor samo sebou nemohl v nechvalně proslulé bandě aspirovat na vedoucí funkci, k jeho nesporným výhodám zato náležela především poslušnost a povolnost. Zodpovědně se držel ve stínu svých činorodějších přátel Enriqueho – a Justina.

Justin (čteno Džastyn) Vepřová hlava Osička vzbuzoval zdaleka největší respekt. Vždyť se také narodil jako jediný vymodlený syn štinkavského magnáta, vládnoucího místostarosty Jarina Osičky (vinařství, reality, pronájem skladovacích prostor, spediční a technické služby, likvidace vedlejších živočišných produktů). Junior si záhy osvojil tatíčkovy velkopanské způsoby, přivedl do předčasného důchodu několik zasloužilých členek pedagogického sboru a jednoho trenéra z posilovny, a navíc si v sobě hýčkal cosi neuchopitelně bestiálního.

Nastaly chvíle, kdy se před ním třásli i Mauglín s Calverou, ač sami nebyli žádní svatouškové. Kosové přitlučení k domovním dveřím, oběšené slepice, králíci a pár koček, zmrzačení bezdomovci (ano, Štinkava má své bezdomovce), jeden starý cikán jen tak mimochodem umlácený k smrti. Všichni tušili, kdo za tím stojí, někteří to dokonce věděli celkem jistě, hlasitého svědectví se ale nikdo neodvážil.

Onoho podvečera se ti tři spokojeně vyvalovali u kapličky, nasávaje tullamorku, kterou Justin šlohnul fotrovcům. Pod Svatým Michaelem podle všeobecného přesvědčení strašilo, civilové je proto nechávali na pokoji. A teho švestku, co je přišel nedávno upozornit, že se do lesoparku po šesté večerní zapovídá vstup, dal Osička otec včas postavit mimo službu.

Mauglín už měl řádně nakouřeno, taktéž tmavý zrak Enrique Calvery planul nepřítomným svitem, jen Justin posedával na nízkých kamenných schodech a nepokojně popleskával dlaní o oprýskanou stěnu, již před časem v náporu tvořivosti osobně vyzdobil kosočtvercem.

„Dílo vždy vypovídá především o autorovi,“ odsoudil ho tehdy při přírodopisné vycházce třídní učitel.

„Renault, vole,“ děl nato pachatel stručně.

Od té doby si onen dobrý biolog ve Štinkavě neškrtl. Mladík se spokojeně zašklebil, vzápětí mu strnuly rysy. Už nějaký den se ošklivě nudil. Vzpomínka na ubitého cikána bledla, mučení drobného zvířectva ho přestávalo uspokojovat, výlet na Sirotčí hrádek se dal sotva považovat za zpestření.

Ke všemu ho nějací pojebaní džekylové včera vyrušili, když se pokoušel utopit sousedovic podvraťáka v močůvce. A co byste řekli? Smraďoch smrdutá se z toho nakonec vylízal. Rád by si zase užil pohledu na nějakého chudinku, jak řve bolestí, třese se strachy, případně škemrá o milost (tu radost vám žádné zvíře neudělá). „To by byla megahustoplazma a těžké hardkór.“

„Co jako, vole?“ hlásil se do služby Calvera. Vykýblenec Mauglín setrvával myšlenkami v nedostupných sférách, pokud šlo v jeho případě o myšlenkách vůbec mluvit.

„Jako nic, kreténe blbé,“ pravil Justin a přidal pár výrazů pro ženské a mužské přirození, aby přičmoudlíka srovnal. V duchu zatím nerušeně pokračoval v úvahách. Přesně věděl, kterému zástupci štinkavského obyvatelstva by dal pocítit svou moc. Ožralec je přece cosi jako cikán nebo bezdomovec, bezcenná troska, míň než hovado. A jeden takové bévá přímo pod Krejcárkem, staré prudič Petiška. Všichni se ho zřekli, nikdo o něj nestojí, ale k jeho účelům by se náramně hodil.

Tehdy se jako na zavolanou ozvalo nesouhlasné zapraskání větviček.

„Borci, borci, kdosi na nás ide!“ zakvičel Mauglín.

„Zmlkni, magore, ať hnedkaj nezdrhne!“ Justin odkopl ochablého kumpána, přikradl se k rohu nevelké kapličky a přikrčil se za nejhustší keř.

„Co je to za rychnu?“ nedal se umlčet Libor Mauglín Horňák, vyslouživ si další nakopnutí. „Co je to za syčení, kamoš?“

„Ty vole, klape sem deboš zpod kopca,“ přehlušil ho chlapácky Enrique.

„Jo,“ přitakal stručně Justin. „Kam se to hrabe, choroš staré vykyblované?“

„Nahoru,“ seznal Mauglín.

Tentokrát se vůdce smečky s tělesným kontaktem nenamáhal, z Mauglína se mu beztak delší dobu zvedal kufr. Až vyřídí dědka Petišku, taky si na něho přiostří nožík. „Borci, co dybysme mu brutálně rozhodili sandál? Však tadyk straší celkem dlóho, né?“

To už všichni tři zaujatě sledovali, kterak je pan Enoch dýchavičně obchází.

„Má z nás bobky,“ mínil spokojeně Calvera.

„Ty vole, on ten kopec nedá,“ snažil se zaostřit Mauglín. „On ho normálně nedá.“

„Vsadíme se o flašku?“ Justinovi zle zajiskřilo v očích.

„Už v ní nic nezbylo,“ namítl teskně Calvera.

„Kreténe, potahnu fotrovi novó! Má jich v domášově plnó prdel.“

„On to jako nedá!“ sípal Mauglín. „Kurva, necítíte tu rychnu? Neslyšíte ty hlase?“ Pokud cítili nebo slyšeli, vzrušení jim nedopřálo čas k úvahám.

„Idem po něm,“ rozhodl velký šéf Justin. Ulomil si přiostřenou větev, v duchu si už už maloval, jak mučivě podebírá záhyby stařecké kůže.

„Jako borci, totok je fakt rychna, jak dyž roztrhne komedyjanta,“ nedal se Mauglín.

„Už ti hrabe,“ káznil ho Enrique, ale zároveň si proti své vůli uvědomil, že se mu do chřípí v náporech podvečerního vánku skutečně vkrádá nepříjemný lepkavý zápach provázený mrazivým šepotáním. „Sis prdnul, šmejde!“ nařkl kamaráda.

Pach nakonec neušetřil ani nos nejvyššího velitele.

„Ty krávo, jak dyby cigoši čórli dekle od kanálů!“

Štinkavské kanály zaváněly víceméně vždy (před deštěm spíše více), ke Krejcárku však jejich moc nikdy nesahala. Justin, jehož mysl se plně upírala k vytčenému cíli, na podivnou okolnost odmítal brát zřetel, výhružné šelestění už vůbec nevnímal. Udýchaný penzista totiž navzdory Mauglínovým předpovědím vítězně stanul na vrcholu oblého Krejcárku.

„Na něj!“ zavelel tedy místostarostův syn, proradná oběť mu ale nečekaně odebrala vítr z plachet. Zahekala, krátce se zapotácela a vzápětí se bez omluvy poroučela mezi hluchavky a jitrocel.

Výrostci přidali do kroku, jakmile však k bezvládnému tělu dospěli, nebohý Enoch Petiška se zdál zapomenut.

„Kurva, ty vole, hoří stoh!“ provolal Enrique. Následovala krátká výměna procítěných vulgarismů.

Ohnivá podívaná šibeničníky uhranula. Justin jako první duchapřítomně vylovil mobil, aby živel natočil, koutkem oka přitom náhodou zaznamenal postavu, která se od díla zkázy pokradmu vzdalovala. Nebrala to zkratkou přes kopec, nýbrž pěkně polní cestou, která Krejcárek zdlouhavě obchvacovala. Místostarostův syn si zaclonil oči, na úzkých rtech mu zahrál zlověstný úsměv.

„Však ju znám. Ta se má na co těšit.“

Enoch Petiška dokonal, bylo dočista po něm. Když mu Justin zabořil špičatou větev mezi žebra, ani sebou nezaškubal. Humusák staré, udělal mně hnusnó čáru přes rozpočet, žehral v duchu výrostek. Ale co, osud mu obratem ruky nabídl náhradu, a to náhradu velmi vítanou, plnou netušených příslibů. Jen kdyby…

„Kurvafix, to je teda vážně rychna!“

3. Malé Jarda

Místostarosta Jaroslav Osička obhlížel svěřená území s pýchou knížete, který se kochá vzkvétajícím panstvím. K hrdosti měl, tolik mu nutno přiznat, rozumné důvody. Skláněl se totiž k rodnému městu z výše nové úchvatné rozhledny. Na takovou nádheru se jen tak nějaká obec s rozšířenou působností nezmůže. Kdepak, kdepak, holenkové, k rozhledně potřebujete přinejmenším osobnost Jarinova formátu. Osobnost, která pojme myšlenku, pustí žilou evropským fondům, zadluží dědinu na pár roků dopředu, dotáhne prvotní zajiskření do vítězného fotogenického konce a ještě se postará o náležitou publicitu.

Zlí jazykové tvrdili, že Jarin potřebuje rozhlednu k podepření nepříliš působivé tělesné výšky. Přiznával sto šedesát osm centimetrů, ve skutečnosti to bylo o čtyři méně. Proto se mu od mládí přezdívalo Krpaté Napoleón, nebo častěji Malé Jarda. Škodolibé poznámky k místostarostovu vnímavému sluchu samozřejmě nedolehly. Co mu příroda upřela na vzrůstu, doháněl mocenským postavením, přitom nezapomínal ani neodpouštěl. A prozíraví občané štinkavští neradi dávali všanc nesnadno nabytá dobrá bydla.

Z nejvyššího patra krásné, moderní, stylově čisté, architektonicky vytříbené, po všech stránkách dokonalé rozhledny se naskýtal jedinečný výhled do krajiny utvářené dílem vinohrady, dílem rozlehlými sady. Keříky vinné révy, ovocné stromy či mandloně ovíjely městečko Štinkavu jako zelený věnec a sbíhaly se u kopce Krejcárku. Při pohledu na pahorek porostlý zplanělou loukou a lesoparkem se Jarin zlehka zachmuřil.

„U kapličky se povalujó feťáci,“ hlásili mu zbytečně snaživí spoluobčané. „Štinkava nemá narkomany, jsme spořádaná obec,“ odpovídal přísně. „Kdyby na to přišlo, něco bych o tym asi věděl.“ Malé Jarda samo sebou věděl především to, že existují témata, do nichž se nevyplatí šťourat. Obec Štinkava samozřejmě vlastnila také starostu, nějakého Zdeňka Datla, o skutečném vládci ovšem mezi lidem nepanovaly nejmenší pochybnosti. Ing. Datel se nyní vzorně tyčil po boku svého nejbližšího spolupracovníka, stejně jako on se těšil pohledem do kraje, pro tu příležitost se navíc prozíravě vybavil dalekohledem značky Nikon Monarch.

Starosta si sebevědomí rozhlednou podpírat nepotřeboval, předcházela ho oprávněná pověst nejvyššího a nejpohlednějšího muže na okrese. Rád se o své dary podělil, což dávalo Malému Jardovi do rukou značnou moc. „Cukni, a řeknu tvé staré…“ – toť zaklínadlo, které zatím nikdy nezklamalo. Projekt Rozhledna inženýra Datla nijak nepoškodil, vždyť se stal výhradním dodavatelem dřevěných součástí. Nejen proto nyní panu místostarostovi vstřícně nabídl optickou pomůcku.

„Chceš hodit čučku?“

Jarin s povděkem přijal. Taky sem si kurňa mohl přinest vlastní kukr, napadlo ho, však mám lepší přístroj než tutok děckó hračku. Mandloně dávno odkvetly (špatné načasování), avšak křehká vůkolní zeleň i tak nabízela uspokojivě malebný pohled. Místostarosta se přírodou dlouho nezdržoval, raději zčerstva zaostřil na lehce ospalé uličky – v kostele na Náměstí právě bimbali klekání. Po prašné cestě ke hřbitovu stoupala nesourodá trojka. Hubená holčička, tlustá holčička a černá kočka. Jarin netušil, co jsou zač, ale věděl, že je lze na téže trase spatřit každého alespoň trochu vlídného podvečera. O kus dál po ulici Brněnské vlekl Ferda Melichar kárku plnou veteše. Místostarosta si živě představoval, jak přitom hudruje pod rumcajsovské vousy: „Krutá lidská havěť! Mor na vás! Vystřílet vás! Pověsit vás! Chátro mizerná, sviňo svinská, kurvo kurevská!“

Nikdo přesně netušil, co krutá havěť Ferdovi provedla, nicméně dával jí zakusit svůj hněv už hodnou řádku let, vždy se přitom ale omezil na nelibost vyjádřenou jen slovy. Vzezřením připomínal páchnoucího zarostlého Robinsona, myšlenkovými pochody žáka první třídy. Získal sice plné právo požívat invalidního důchodu (papíry na hlavu), i přesto ale trávil celé dny pilným sběrem druhotných surovin, vršil je na prastarou kárku, ruče odvážel k domovu, třídil a vzorně zpeněžoval ve sběrném dvoře. Ke kárce kdysi patřil velocipéd značky Ukrajina, ten ale Ferdovi nedávno zkurvená lidská havěť ukradla. Od té doby vykonával neúnavnou pouť pěkně po svých. Co tadyk máme dál? rozhlížel se Malé Jarda. Po ulici Hradské mózuje psisko, jako bych to výslovně nezakázal! Omyl, má pána aji vodítko. Tomu hókám klika! Náš obecní semafor nasadil oranžové režim, na radnici se zhaslo. To už holky z kulturního připravily zétřéší slavnosť se všim všade?

Íha! Místostarostu zaujal pohyb. Polňačkou od Krejcárku upalovala Jenůfka Coufalová, sličná štinkavská cukrářka. A pěkně jí nadskakujó koze! Joj, proto se Datel uščuřuje jak mlsné kocór! Jenůfka može čekat návštěvu, kdosi jí pěkně pocukruje bábovku. Jarin se málem zalkl báječným smyslem pro humor, skla zapůjčeného dalekohledu však už mířila přímo ke Krejcárku.

„Ná, však totok je náš Justin, co tam, co tam?“ uniklo mu. Mladé chvályhodně projevuje tutok proaktivitu, celé tata. Koneckonců, Jarin sám zahájil úspěšnou podnikatelskou kariéru v čele místních výrostků. Ale to byla jiná doba. Devadesátky, všecko se lámalo, prachy ležely na ulici, stačilo se sehnót. Enem kdyby si, tróba jeden, nevybral za kamoše místního přičmódlíka a fetingra. „Mosím s tym rybízkem hodit hantec.“

„Cos řikal, Jarine?“

„Jenůfka nám pěkně vyrostla,“ zachmuřil se oslovený, předávaje optiku majiteli.

„Však ba,“ olízl si Ing. Datel spodní ret. „Na zétřek máš všecko ready?“

„Myslíš jako fertig?“ ujistil se Jarin. „O tym ani nedéché.“

„Celebrita dofrčela?“

„Hodim dotazník v hoteli,“ slíbil místostarosta.

„A sakra! Do háje! Elce, pelce, do pekelce!“ jal se znenadání vykřikovat starosta, proslulý mizivou nápaditostí v užití jadrnějších výrazů.

„Co jako?“ pídil se jeho společník.

Ing. Datel oddálil optiku, vzápětí ji zase přiblížil a pečlivěji zaostřil. Odmítal věřit vlastním očím. „Za Krejcárkem cosik hoří. Nemohl by to byt stoh?“

Jarin natáhl krk a vzápětí projevil při výběru nadávek podstatně kreativnějšího ducha, nešetře přitom intimní partie jednoho či druhého pohlaví. Když ho nadávání unavilo, vylovil z kapsy místostarostovského saka mobil, do kterého se pokoušel rozechvělými prsty naťukat číslo dobrovolných hasičů.

„Řikal sem si, co tadyk smrdí,“ podotkl starosta, i když by k nim pach doutnající slámy těžko dolehl přes celou Štinkavu. Nelibá vůně se jim přesto vetřela do nosu, lepkavě jim sevřela chřípí, poryv větru jim k tomu zašeptal nesrozumitelnou, neuchopitelnou hrozbu.

Malé Jarda zatím prohrával vášnivý souboj s technikou. Chytrý přístroj mu neblaze vyklouzl z prstů, řítil se dolů, ve vzduchu se posměšně dvakrát otočil, pak slavnostně dopadl na malý udusaný plácek pod rozhlednou.

„Kurva!“ procedil pan místostarosta mezi zuby a zlehka při tom zadupal, týž postup ještě několikrát zopakoval.

„Na co čekáš?“ obořil se na starostu. „Volé hókavó, jinak máme zétra po slávě!“

Starosta však nebyl mocen slova. Zamrkal, rozmáchl se pravačkou, snad chtěl učinit význačné prohlášení, nakonec sebou však jen podivně zacukal a zhroutil se Malému Jardovi k nohám.

„Nedělé fóry!“ káznil ho Jarin. „Čuješ, pakine? Vstávám, volám, úřaduju!“

Namáhal se zbytečně, nordický krasavec Zdenek Datel se zcela neokázale odebral do věčných lovišť.

Špica, pomyslel si místostarosta, včil mosím informovat vdovu a zastópit ho ve funkci. Při té představě mu zahrál na rtech téměř spokojený úsměv. Téměř, protože si uvědomil, že se zítřejší sláva promění v Datlovu tryznu. No, nic není dokonalé.

„Kurňa, to je vážně rychna!“

4. Jenůfčina prázdná náruč

Jenůfku Coufalovou pronásledovalo již od časného jitra (nastávalo přesně v půl šesté) neuchopitelné tušení. Dneskaj se to stane. Dneskaj se můj milé vyjádří, opakovala si, když do chlazené vitríny láskyplně kladla své vyhlášené dorty a rozechvělou rukou vypisovala na venkovní tabuli nejsladší denní nabídku. Pyšnila se svými pamlsky a ještě více se pyšnila, jak důmyslně je obměňuje podle sezónních plodů. V polovině července samozřejmě vábila štinkavské občany na lahodné jahodové menu.

Bezinkové želé, piškotová roláda se šlehačkou, poprášená hebkou vrstvou moučkového cukru (pěkně přes srdíčkovou šablonu), křehké košíčky plněné mascarpone, kreolský koláč s čokoládovým krémem a rumem, bublanina hojně posypaná křupavými mandlovými lupínky, v žádném z vyčíslených kousků nesměly drobné šťavnaté plody scházet. Jako bonus Jenůfka vystavila skutečný cukrářský majstrštyk, tvořený několika mimořádně lahodnými vrstvami. Na tenký linecký korpus přilnula náplň z voňavého mandlového frangipánu překrytá hebounkým žloutkovým krémem (žádný škrobový Dr. Oetker), na nějž láskyplně nakladla jahůdky, v závěrečné fázi poglazované rybízovou marmeládou s příměsí griotky.

Recepis na tuto ovocnou pochoutku, která spolehlivě zrychlila tep nejednomu ostřílenému labužníkovi, získala Jenůfka od svého společníka Vincenza a po čas kavárenské praxe jej dovedla k dokonalosti. Ostatně, Vincenzo Lucca, potomek slavného rodu toskánských cukrářů (tolik alespoň každému na potkání tvrdil), jí vcelku ochotně předal rodinné know-how, aby se mohl plně soustředit na své životní poslání – na obsluhu historického, plně funkčního kávovaru značky Gaggia. Jako správný muž věděl, odkud se vládne světu. Chlazené vitríny se zákusky jsou pochopitelně pro změkčilce.

Jenůfka, oblá třicátnice k nakousnutí, svou práci milovala. Ať v liduprázdné kavárně úhledně napínala naškrobené ubrusy, opásávala se pruhovanou zástěrkou, vrstvila do proutěných košíčků plněné loupáčky, vyrovnávala drobné čajové pečivo na starosvětské tácky, krájela povinnou snídaňovou bábovku, rozehřívala čokoládovou polevu, oháněla se strukturovanou cukrářskou špachtlí nebo jen tak procházela mezi stoly a kochala se zálibně pomlaskávajícím zákaznictvem. Na celém širém světě se našla pouze jediná živá bytost, pro kterou dokázala zaplanout horoucněji než pro cukrařinu. Jmenoval se František Stéskal a pravidelně docházel do Caffè Vincenza na snídaňové menu (napěněná mléčná káva a 1 ks pečiva dle vlastního výběru). Vždy si dával buď tvarohovou taštičku, nebo plundrovaného šneka s rozinkami, onoho podivně rozechvělého jitra ale Fanóšek překvapil.

„Kósek teho jahodového koláča s mandlama.“

Temu říkám změna, zachvěla se Jenůfka. „Myslíš bublaninu?“ musela se ujistit.

Než se stačila vzpamatovat, naléhavě se k ní sklonil.

„Mosíme si promluvit.“

„Tak do teho,“ zapýřila se.

Pátravě se rozhlédl, špión jeden. Právě otevřeli, mnoho zvědavých uší se cukrárnou nepotloukalo. Přesto namítl: „Tadyk to nende. Někde v sókromí, až večer zavřete. Třeba… třeba… znáš ten stoh za Krejcárkem?“

Jenůfce poskočilo srdce, oči se jí zamžily, roztřásla se ruka. „U stohu o půl osmé. Dřív to nestihnu.“

Jen za nesmělým svůdcem zapadly dveře, ukryla jeden z proslulých frangipánových koláčů do soukromé lednice. Talián zvědavá nemosí všecko vědět. V průběhu dne k němu přidala ještě láhev polosuché bohemky, nepochybovala totiž ani v nejmenším, k čemu se schyluje. Dnes večer přijde vyznání. VYZNÁNÍ.

V hloubi duše tušila, že k ní Stéskalovic Františka, toho krásného Fanóška, mládence s olivovou pletí, dlouhou černou kšticí a očima barvy letní oblohy (ano, ano, takový kýč!), pojí něžný cit. Nacházel se poblíž, kdykoliv potřebovala, ochotně prováděl menší údržbářské nebo instalatérské úkony v její staropanenské domácnosti. Pokud si občas nějakou závadu vymyslela, nejevil nejmenší známky roztrpčení, sem tam jí dokonce donesl květinu. A nikdy, vůbec nikdy se nezapomněl poptat na kavárnu.

„Fanóšek mě miluje,“ rozhodla se Jenůfka, „a dneskaj se to dozvím.“

Než navečer zdolala Krejcárek, zodpovědně naplnila piknikový košík vystlaný kostkovaným plátnem. Na dno uložila sekt, překryla jej bělostnými ubrousky s emblémem Caffè Vincenzo, přidala koláč bezpečně uložený v plastové krabici, skleničky – ne právě na šampus, ale do stohu stačí –, roztomilé plastové tácky i dezertní vidličky.

Po delší úvaze si vzpomněla ještě na oblíbený cukrářský nůž od věhlasné firmy Wüsthof Dreizack Solingen. Báječně se s ním nabíraly koláčové řezy, zvláště ty z křehkého těsta. Zálibně nástroj potěžkala v ruce, přidala jej k piknikovému vybavení, zaklapla proutěné víko, odmávla Vincenzovo „Ciao, bella!“ a pak chutě vyrazila vstříc osudu.

Koláč mosíme zvládnót rychle, sumírovala si cestou, jinak jahody pustí šťávu a celá paráda bude v lesoparku. Pár metrů před vrcholem Krejcárku moudře obešla kapličku obrostlou akátím, zněly odtud rozjívené hlasy nepříjemných výrostků. Zvlášť nerada by se setkala s hnusným vylepaným místostarostovic prasetem. Jak jen se…? Jaj, Justin! Kdo dá proboha děcku jméno Justin? Leda Malé Jarda! A dotyčný mladík už nějaký pátek mlsně zíral na Jenůfčina ňadra, obvykle vzorně usměrněná dámským rondonem.

Toho večera jí ovšem nezkazilo náladu ani pomyšlení na obávaného štinkavského mocipána a jeho protivného potomka. Vykročila z parku, spiklenecky mrkla na Pálavu, cudně zahalenou soumračným oparem, pak zaváhala a zpomalila. Fanóšek, ten krásný, šikovný, obětavý Fanóšek, už na ni u stohu čekal. Jeho zjevná nejistota jí kupodivu dodala odvahy.

„Mosím s tebó mluvit,“ zopakoval čaromocné zaklínadlo, přitom se neustále vyplašeně rozhlížel.

Jenůfka pátravě stočila zrak do kopce. Šibeničníci usazení v roští kolem kapličky se zdáli plně pohrouženi do svých málo ušlechtilých zálib, dění pod Krejcárkem je nezajímalo. Vlídně složila dlaň na Františkovo rameno. Zachvěl se, bude to tedy vážné. „Jestli chceš, možeme se usadit na druhej straně, dál od kopca. Přinesla sem koláč.“ Za chvíli už se opírali o balíky přeschlé slámy, před sebou výhled na zvlněnou krajinu, z níž vyrůstala štinkavská kafilerie. Hned za ní se rýsovala majestátní Pálava, podmračeně zrcadlená marnotratnou plochou Mušovských jezer. Kalné jihomoravské moře na tu dálku připomínalo prchavou fata morgánu. Jenůfka vyskládala obsah piknikového koše na plátěný ubrus, otevřela bohemku, vnutila Fanóškovi sklenku na kuráž, vlastní rozpaky rozehnala nakrojením frangipánového koláče.

„Voní božsky,“ mínil Fanóšek.

„Že jo?“ Odborně podebrala první dílek profesionálním nožem. „Tak co máš na srdcu?“ popohnala ho. Kdo to má vydržet?

„Já-já sem se zamiloval.“

Sláva, je to venku. To bylo cirátů!

František převzal tácek s koláčem, vzápětí jej nepřítomně odložil, horečně prohledal kapsy krásně ošoupaných riflí, vylovil pallmallky, zapálil si, potáhl, upil sektu, zase potáhl.

„Ná, to snad není taková tragédyja,“ zapředla Jenůfka, překrývajíc jeho ledovou ruku vlastní horoucí dlaní. Zaznamenala, jak mu zběsile buší srdce.

Zahleděl se jí do tváře. Zjevně vůbec nepochopil, že mu ta hodná, dobře rostlá, nezadaná dívka naznačuje vlídný souhlas. „Já sem s tym bojoval. Ale už nemožu. Už to dál vážně nende.“

Jenůfka se zjihle usmála. „Ale ty se přece nemosíš bát, Fanóšku. Já tě mám taky ráda, už dlóho. A neměl bys ve stohu kóřit, je sucho.“

„Cože?“

„Ve stohu se nehodí kóřit.“

Znenadání se jí vymanil, potom v něm zmizel zbytek rozlitého sektu. „Nezamiloval sem se do tebe, Jenůfko. Teda, mám tě rád, kdo by neměl, však si šikovná a já tě nechcu ranit. Ide o Vincenza.“

Mladá žena zbledla, zalapala po vzduchu, tácek s koláčem jí zrádně sklouzl do klína, kde se proměnil v nevábnou hmotu, ze rtů se jí vydral trhaný vzlyk.

„To sem nechcel. Ale nevim jak dál. Nevim co dělat. Tadyk sme na dědině, každé ti čučí do talířa. Napadlo mě, že bys mohla…“

Co by Jenůfka mohla, už se nikdy nikdo nedozvěděl. Fanóšek přiškrceně zachroptěl, znělo to dílem bolestivě, dílem zaskočeně. Snad ještě stačil stočit zrak k noži z kvalitní nekované německé oceli, jehož plastová střenka mu náhle nedopatřením čněla z hrudi, ale to bylo všechno.

Ochablé prsty upustily do sena zažehnutou pallmallku. Jiskry doutnající v tabáku okamžitě vycítily příležitost. Ještě chvíli nabíraly dech, jako by nemohly uvěřit vlastnímu štěstí, a pak se s veškerou vervou zakously do prvního seschlého stébla. A s jídlem jejich palčivá chuť náramně vzrostla.

Jenůfka chvíli nechápala, co se odehrálo. Někdo probodl milovaného Fanóška. Bezradně se zadívala do dlaní. Voněly cukrem, jahodami, mandlemi a griotkou, kdo by je podezříval z vraždy? Měla bych něco podniknót, uvažovala. Zavolat policiju, třeba teho mladého, hezkého, hodného nadpraporčíka, co si u mě objednává kremrole. Nebo hasiče nebo… Uskočila. Plamínek z cigarety se právě vydal na své největší životní dobrodružství.

Ať vraždil, kdo vraždil, soudila pošramocenou myslí, požár stopy zahladí. V jedné detektivce kvůli temu zfajrovali celé kvartýr kdesi ve Stockholmu.

Vyprostila z Fanóškovy nehybné hrudi vražedný nástroj (kvalitní německá ocel by asi neshořela), překryla tělo kupkou suché slámy, pak si pohrála se sirkami, aby pilným plamenům dopřála pár zdatných soudruhů. Odvděčily se jí náležitě démonickou podívanou.

A teďka honem dom! přikázala si. Souběžně na Krejcárku zaznamenala lehce nahrbenou postavu v neslušivých trenýrkách, které pod pupkem přidržovaly nevídaně široké šle.

Enoch Petiška, ten staré násoska zpod kopca. Ten tadyk scházel! Na nic nečekala a raději to vzala oklikou. Když ji na ústupu uhodil do nosu nepěkný zápach, přičetla ho spásným plamenům.

5. Ruben Petiška páše osvětu

V okamžiku, kdy se Enoch Petiška bezvládně snášel do divokého pažitu na kopci Krejcárku, pocítil jeho bratr a jednovaječné dvojče Ruben bodnutí u srdce. Po zátylku mu proběhla neviditelná mrazivá dlaň, zježily se mu šediny a mimoděk se zachvěl. Raději se rychle zadíval z okna.

Toho času měl před sebou otevřená hned dvě. Jedno směřovalo na štinkavské Náměstí, druhé do světů propojených nepochopitelně sofistikovanou bezdrátovou sítí.

Na první pohled se vše zdálo v nejlepším pořádku. Jeho rodná dědina se nořila do spánku, z obrazovky laciného notebooku na něho vyzývavě pomrkávaly editační nástroje české Wikipedie. Jako řádný lokální patriot vytvořil své obci heslo, které pravidelně rozšiřoval o nové skutečnosti, čímž si vysloužil obdiv jedněch, posměch druhých a nenávist třetích.

Například místostarosta Jaroslav Osička mu nedokázal zapomenout, že v příslušném hesle nedostatečně vyzdvihl jeho zásluhy, přesněji řečeno se o něm ani nezmínil. Vynechal veškeré bohulibé podnikatelské záměry, třeba tu novou kafilérii, technické služby nebo evropskou rozhlednu.

Ruben Petiška, emeritní ředitel gymnázia, učitel dějepisu a jazyka českého (ještě se našli jedinci, kteří ho důležitě oslovovali pane profesore), zarputilý abstinent a čestný předseda místního historického spolku se přece magnáta okresních rozměrů nezalekne. Jarin Osička, samolibý nevzdělanec, barbar a hrubián, musí pochopit, že jemu podobní křiklouni nejsou sub specie aeternitatis víc než s odpuštěním hovno. Byť páchnou na vzdálenost i několika dědin.

To jsem se pěkně rozčílil, potěšil se Ruben, neblahá předtucha byla rázem zapomenuta. Z pohledu věčnosti samozřejmě nabývají předtuchy přibližně stejné hodnoty jako osobnost Malého Jardy. S touto veselou úvahou si stáhl do čela kšilt plátěné baseballky – nikdo, včetně paní Petiškové, nedokázal pochopit, proč považuje za nutné nosit ji i doma u počítače – a vrátil se k rozpracovanému wikipedickému heslu.

ŠTINKAVA

Tento článek pojednává o obci na jižní Moravě. Pokud jste hledali jiné heslo, přejděte na Štinakava (rozcestník)

Obec s rozšířenou působností se nachází na rozhraní dvou jihomoravských národopisných regionů, totiž Hanáckého Slovácka a Podluží. Ve zdejších ulicích lze proto zaslechnout oba libozvučné dialekty, případně jejich směsku. V roce 2012 Štinkavu obývalo 5942 obyvatel. Formálně sice spadá pod okres Břeclav, zdejší občané však pracovně i kulturně tíhnou spíše k Brnu, od kterého je dělí přibližně stejná vzdálenost.

Městečko protíná pouze jedna hlavní dopravní tepna, od severu k  Náměstí Brněnská, od Náměstí k jihu Břeclavská. Štinkava oplývá vlastním vodním tokem, říčkou Štinkavkou, kterou již na přelomu 19. a 20. století nechali místní radní obezdít kanálem, jakousi zmenšenou podobou Cloaky Maximy . Jak název napovídá (z něm. stinken = páchnout, smrdět, zapáchat), skromný vodní tok nevydával příjemnou vůni. Obzvláště v  letních měsících se jeho odér stával obtížně snesitelným.

Na tomto místě se Ruben dlouze zamyslel. Nebude Cloaca Maxima, slavný to výdobytek římské, přesněji etruské kanalizace, představovat pro čtenáře zbytečnou výzvu? Jen ať si to pánové a dámy pěkně nagůglují. Ha!

Těžko soudit, zda obec získala jméno po páchnoucí říčce, nebo naopak. Pravdou zůstává, že ani sama Štinkava, tehdy ještě Stinkaw, v časech svého vzniku nepřipomínala růžový libosad. Dodnes, zvláště před deštěm, se z kanálů zvedá mimořádně nelibý puch neznámého původu.

Stačilo pomyslet a pan Petiška se znovu zachvěl. Přivřel okno, jako by mu svévolný zápach hrozil co chvíli vniknout do pracovny, a vzápětí chutě pokračoval v díle.

Vesnice Štinkava vyrostla v místech, kde se lidé usazovali odedávna, dosadíme-li si za ně mladý paleolit. Před pětadvaceti tisíciletími zde tábořili lovci mamutů, existují přesvědčivé archeologické doklady neolitického osídlení, na dnešním kopci Krejcárku pohřbívali své mrtvé bojovníci doby bronzové, později Keltové. Nelze zcela vyloučit, že si na tomtéž místě zřídili i  pohanské kultiště. Jejich příkladu se později přidrželi roztahovační Germáni, po nich první Slované. Řádný křesťanský lid pak pocítil potřebu pokořit konkurenci, všechny ty Velké matky, Cernunny, Ódiny a Peruny, kapličkou svatého Michaela archanděla.

Dnes trpí Krejcárek nezájmem místních bezbožných zastupitelů, zato se na něm s oblibou scházejí mladiství delikventi v čele s mladým Osičkou Justinem. Pěkný dáreček, tenhle Justin, ve všem všudy příkladný potomek pana místostarosty. Jakpak to řekl otec císaře Nerona? Ze mě a z Agrippiny nemohlo vzejít nic dobrého.

Mimochodem Krejcárek, to je zajímavý příklad vývoje pěkného toponyma, mínil dále wikipedista mezi řádky. Kdysi Křížový kopec, německy Kreuzberg, si prostý lid zkomolil na Krajcák. Ten se nově přibyvším občanům, kteří již neměli kontaktu s vysídleným německým živlem, zdál jaksi nepochopitelný, i zkomolili si ho na Krejcar, posléze Krejcárek. O tom bych měl taky někdy napsat, předsevzal si. Ale zpět do minulosti.

Prvním historicky známým pánem Štinkavy se v první polovině 13. století stal rytíř jménem Wilibald von Stinkaw. Jeho osobnost halí tajemství natolik neprostupné, že se bezmála ztrácí v mytologickém loubí zakládacích legend, v nichž figurují rozmanití zástupci živočišné říše, divocí honci, loupeživý rytíř Orphanus a vůbec všelijaká tajemná havěť.

Ruben chvíli poklepával vzorně ořezanou tužkou, vzápětí si tlačítkem se zpáteční šipkou proklestil cestu až k panu Wilibaldovi. Napsal jsem to sice hezky, ale nutno počítat s nedostatkem čtenářského nadhledu. Takže:

Počátkem 14. věku připadla obec, nadále známá jako Stinkaw, brněnskému Klášteru Králové, od něhož ji odkoupili Lichtenštejnové…

Následuje známá historie. Povýšení na město (roku 1572), vinohrady, mandloně, Němci versus Židé, Češi versus Němci, trpěli jsme tři sta let a krátce nato čtyři cet roků… Sotva Ruben Petiška stačil nasměrovat historický exkurz k branám nového tisíciletí, zazvonil zvonek. „Drahuško!“ dovolával se své zákonité choti.

„Drahuško?“

Drobná, podsaditá, neúnavná, vždy pěkně upravená Drahoslava, taktéž učitelka, již nahlížela do dveří. „Milánku, někdo za tebou přišel.“

Milánka si pan emeritní řídící nechal líbit z praktických důvodů. Ženy, co naplat, občas potřebují ventilovat city a z nějakého důvodu k tomu vyžadují něžné oslovení.

A pokud zní něco směšněji než milánek, pak dozajista Rubenek. Povzdechl si.

„Máš hosta,“ upozornila ho Drahuška. „Myslím, že jde o Enocha. Mosíš tu kšiltovku nosit i u počítača?“

Jednalo se o zavedenou řečnickou otázku, na niž pan Petiška odpovídal vždy stejně, to jest mlčením. Vzpomněl si na nepříjemné bodnutí u srdce. Jsme přece dvojčata, pomyslel si, mohlo mě napadnout, že ten starý kořala zase něco provede. Co žije sám, nestačil vystřízlivět.

„Co zase?“ zabručel, přemisťuje se šouravým krokem ke dveřím. „Kruci, ty kanály, ty ale dneska smrdí.“

6. Celebrita

„Tož, teta, su tady!“ Viktor Kokeš vycenil pečlivě bělený chrup na mladou, na jeho gusto zbytečně oplácanou recepční hotelu s nepravděpodobným názvem Don Carlos. Moravský přízvuk ho stál jistou dávku úsilí a dosud se mu nenaskytla příležitost předvést nacvičenou dovednost v praxi.

Venkovská nanynka, bezpečně oddělená pultem z masivního třešňového dřeva, očividně odmítala brát mistrův výkon na vědomí. Upřela na něho netečný, co hůř, nevědoucí (!) zrak, pak nevlídně procedila skrze zuby:

„Občanský průkaz!“ Po chvíli znatelného přemáhání ještě dodala: „Prosím.“

Šmarjápanno, vona mě vážně nezná! uvažoval dotčeně Viktor. Nedívá se na telku? Nechodí do divadla? To bych jí teda zazlívat neměl, takovej buranov. V duchu rád upustil od falešného moravanství a vrátil se k osvědčené středočeštině. Todlecto je teda řiť všech řití, do čeho sem se to zase nechal dostrkat? Pro pár špinavejch zlaťáků a jednu dvě flašky místních patoků. Však víme, co čepujou Moraváci návštěvám z Prahy.

Zatímco celebrita sváděla vnitřní boj, recepční, dle jmenovky Jindřiška, pečlivě studovala identifikační průkaz. Její nevědoucí výraz přitom k Viktorovu znepokojení nepolevoval.

„Město mi mělo zajistit ubytování. Slíbil mi to ten místní Osika nebo jak se… Ujal jsem se role patrona nějakých lidových slavností, víme?“

Mizivý záchvěv zájmu. Konečně!

„To jste tady jako kvůli rozhledně?“

„Přesně tak, mladá dámo. Eh… slečno Jindřiško.“ Přejela ho hodnotícím pohledem, málem by se styděl.

„Ale říkali, že pozvou nějakou celebritu!“

Viktorovi nepatrně poklesla čelist. Sakra, sakra, sakra, kam sem se to dostal? Co na té recepci celej den dělaj? Nesledujou Ordinaci? Všichni přece sledujou Ordinaci, zvlášť vobtloustlý venkovský megery s poďobaným ksichtem a předkusem, za kerej by se nemusel stydět ani nebožtík Freddie Mercury. A vůbec, copak nemají recepční předepsanej příjemnej, dokonce atraktivní zevnějšek? Možná v Praze. Tady berou, co je.

„Inu,“ přiměl se k pečlivé výslovnosti, „mimo vaše malé město mě obvykle…“

„Ovšem, pane Kokeš,“ nenechala ho domluvit. „Zde je vaše čipová karta. Pokoj 212 se nachází ve druhém poschodí. Vyjděte po schodech a pak doleva, nebo využijte výtah, který naleznete přímo za recepcí. V ceně vašeho ubytování je zahrnuta snídaně, podává se od sedmi do desíti formou švédského stolu, za zvláštní příplatek ji dostanete až na pokoj. Součást hotelového komplexu tvoří oblíbený wine wellness, který má zvláštní recepci, v případě zájmu se proto nezapomeňte objednat. Telefon uvádíme na letáčku, který přikládám k čipové kartě. Jsme zde pro vás čtyřiadvacet hodin denně, přeji vám příjemný pobyt.“

„Páni, vy teda nevypadnete z role,“ nahodil další vějičku, ale nechytila se. Mor na zdejšího starostu, nebo kdo mi tendle nevděčněj kšeft vlastně vnutil! Proč ten trouba nezajistil zástupy paní, žen a dívek s památníčky? Kde jsou místní novináři, kde venkovská kabelová televize? Chlubili se přece, že maj kabelovku, vidláci jedni. Co si tady do zítřka počnu? Prej wajnwellness, dobrej bože!

„Ještě nějaké přání?“ dotázala se váhající celebrity recepční Jindřiška nepříliš vlídně.

Přejel pohledem prosklenou vinotéku. „Něco ostřejšího v nabídce nemáte?“

Ukázala na krajně omezený sortiment za svým širokým hřbetem. „Fernet, becherovka, balentinka.“

„Fernet,“ rozhodl odevzdaně.

„Stock, nebo citrus?“

„Prosím?“

„Stock, nebo citrus?“

„Normální bych prosil.“ Citrus snad užívá jen čtyř procentní menšina.

Pomyšlení na hořkou tekutinu spásně klouzající do útrob mu nepatrně zvedlo náladu. Nejdřív se řádně zlinkuju, pak vyrazím do víru zdejší zábavy. Do háje, co sem to za debila, co sem to za vola, že se nechám uvrtat do takový pitomosti, sumíroval si cestou po schodech (výtah je pro bábovky). Na pokoji samozřejmě žádná kytka ani šampus ani jiná pozornost podniku. Zkrátka megavidlákov, co bych moh chtít.

Otevřel zavazadlo, vyprostil netbook, napojil se na hotelovou síť (důmyslné heslo doncarlos stálo na obalu čipové karty) a chystal se zahojit si sebevědomí na sociálních sítích. Facebooková stránka Viktor Kokeš se dočkala již 3456 fanoušků, Kokeš Viktor 5942, Kokeš Viktor for president 429, skupina Chci Viktora Kokeše za svého obvodního lékaře 7541 (!), Jediné oficiální stránky Viktora Kokeše dosáhly 4287 kousků a konečně Viktor Kokeš je idiot podpořilo celých 358 uživatelů.

Slušný skóre, potěšil se.

Jen mu fernet rozproudil zmalátnělou krev, změnil na Jediných oficiálních stránkách místo pobytu na Štinkavu, po chvíli zaváhání přidal osobní, citově zabarvené hodnocení. Jen ať se svět dozví, jak to vypadá mimo metropoli. Chvíli se kochal přibývajícími fandovskými komentáři, pak přistoupil k zrcadlu.

Zrak, ač již mírně rozostřen, mu napovídal, že dosud neztratil nic z někdejšího světáckého šarmu. Dám tomu buranovu ještě šanci, rozhodl se. Třeba najdu někoho, kdo mě pozná. Jindy by z příručního zavazadla vylovil čistou polokošili pastelového odstínu s krokodýlem na hrudi, rád se předváděl jako nedbalý elegán, tentokrát si však jen vykloktal listerinem. Zasraným řepákům musí stačit outfit lehce zmuchlaný dvouhodinovou jízdou po dálnici.

„Ty půjdeš se mnou,“ sdělil nedopité láhvi. Jak ovšem vzápětí zjistil, v jeho věrné společnici zbývalo sotva pár kapek na dně, musel si proto na recepci u protivné tlusté megery pořídit novou. Než se vrátím, třeba jí skončí služba, utěšoval se.

„Klíč nám tady snad necháte, pane Kokeš?“ volala za ním, ale nevšímavě ji odmávl.

Krhavým zrakem se ujistil, zda jeho oktávka stojí na místě (Čekali jste BMW? Zas tak dobře nás, hoši, neplatí, jasný?), pak bez dalšího zaváhání nejistým krokem vyrazil vstříc nevšedním zážitkům.

7. Boží mlýny

Cukrářka Jenůfka si přesně nevybavovala, jak se bez úhony vrátila do obytného patra nad kavárnou. Domek zkraje štinkavského Náměstí zdědila po prarodičích, ale teprve její společník mu dodal náležitě kasovně přitažlivé jméno – Caffè Vincenzo.

Maně si vybavovala, že jí po čas útěku z místa činu zkřížil cestu povědomý člověk se psem a také místní podivín Ferda Melichar, bezpochyby na pozdním sběru druhotných surovin. Ani jeden jí nevěnoval pozornost, Ferda jen nakřáple opakoval svou neměnnou mantru o zkurvené lidské havěti. Jeho vyhlášený monolog v ní tentokrát probudil potřebu nutkavého polohlasného hysterického smíchu.

Smích neustával, když ze sebe doma rvala svůdné letní šatky s balónkovými rukávky, když se sprchovala, dezinfikovala, polévala voňavkou, když vkládala nůž z německé oceli (to ponížení!) do myčky a nastavovala intenzivní program. Když pěchovala piknikový koš, poskvrněné svršky, vůbec všechen důkazní materiál do modrého pytle a pak do popelnice, přímo se zalykala nezdravým manickým veselím. Zítra před sedmou vše vyvezou Osičkovy technické služby, naštěstí se na ně dalo spolehnout. A pokud ne, co na tom? V oboru vražednictví jí sice scházela praxe, zato dozajista neměla co ztratit.

Fanóšek je pryč, všecko je pryč.

Smála se kvílení hasičských sirén – existují požáry, které nelze uhasit, a její srdce dnes lehlo popelem. Nepřestala ani poté, co s hrnkem horké čokolády v ruce usedala na okenní parapet. Jako každého večera sama. Vincenzo po zavíračce nastartoval nepostradatelný italský skútr a zmizel kdesi v přilehlých dědinách. Mizera, záletník, sukničkář. Příjemná kakaová vůně jí pomáhala zapomenout na ohavný venkovní zápach. Kanály o sobě dávaly vědět každého roku, toho léta se ale překonávaly. Zétra bude náročné den, navázala plynule na cukrářskou praxi, jako by k tragické proluce vůbec nedošlo. Malé Jarda otevírá tu svoju slavnó rozhlednu. Kanále smrdijó, na chodníku by se jeden přerazil, lampy svítijó jak na Dušičky, ale vrchnosť se potřebuje rozhlížet po kraju.

Při druhém horce kakaovém doušku si dokázala namluvit, že se jí vše jen zdálo, při třetím se život zvolna stával snesitelným, při čtvrtém se ozvalo bušení. Kavárna zavírala v sedm, návštěvu nečekala, vysvětlení se zdálo nasnadě. Zachvěla se.

Čerti. Ti si pospíšili.

Za dveřmi ale nečekali uniformovaní vyšetřovatelé, ba ani detektivové v civilu. Majó u nás taky odznaky, nebo enem průkazky? Hloupá otázka, pokud vám v ústrety hledí roztlemená držka hnusně vyholeného výrostka Justina Osičky.

„Co se děje?“ zeptala se nejistě.

Jeho zlovolný úsměv se o poznání rozšířil. Než mu stačila přibouchnout před nosem, vrazil nohu mezi dveře. „Měla bys mě pozvat dál. Určitě nechceš, aby to slyšela celá dědina.“

„Komu tykáš, puberťáku?“

Než dořekla, Justin jí uštědřil takový políček, až odletěla na konec krátké předsíně. „Sklapni, čubko, a dobře mě poslóché. Vim, cos provedla. A záleží enem na tobě, kdo další se to domákne.“

Jenůfka na okamžik strnula, vzápětí pomalounku vycouvala nedlouhým schodištěm do obýváku, zde pokračovala, dokud nebylo kam prchat. Když za zády ucítila zeď, vyděšeně na násilníka upřela zrak. Tak velké oči v životě neviděl, tím spíš svou oběť radostně následoval do soukromí.

„C-co po mně chceš, chlapečku?“ zasípala nepřítomným hlasem.

Následovala další rázná facka, poté jí dal pocítit svou vůli bez dalších zbytečných průtahů či kudrlinek. Nedočkavou dlaní bolestivě stiskl její levé ňadro. Když vyjekla, otlemené rty potěšeně zamlaskaly.

Noha, jíž si dříve pomohl do bytu nad cukrárnou, se neodbytně vtiskla mezi její stehna, volná ruka obkroužila hrdlo. Tiskla, tiskla a tiskla, až Jenůfka ztěžka lapala po dechu. Mimoděk si vybavovala, že dnes večer chtěla něco podobného prožít, jen scénář se v detailech lišil. Marně pátrala vyděšenýma očima po zbrani.

„Teďka si to pěkně rozdáme,“ liboval si. „A potem znovu, když se mně bude chcet.“ Dlaň zaujatá ňadrem z ní majetnicky strhla čisté tričko, pak zamířila k pohodlným domácím teplákům a cestou znalecky a spokojeně prohmatávala záhyby bílé kůže. „Špekatá štětko. Takových mně už tata nakópil hafo, tak se nedělé,“ vrčel na ni mírně zastřeným hlasem.

Využila okamžiku rozptýlení – tepláky na šňůrku poněkud zpomalily Justinův odhodlaný postup – a nakopla ho tam, kam se za podobné situace nakopnout doporučuje. Stisk polevil právě tak, aby se mohla nadechnout a krátce vykřiknout: „Pomoc!“ Správně měla podle příručky křičet „Hoří!“, aby se spoluobčané nezalekli vlastního hrdinství, ale kdo by si na to vzpomněl?

Justin, zdravý, dobře živený mladík, se vzpamatoval v cuku letu. Bolestivě jí zkroutil ruce za zády, strhl ji k zemi, potom na ni nalehl svou nenažranou, nepokořitelnou vepřovou vahou. „Nédřív tě vyzkóším sám. Pak přivedu kamoše a ty ani necekneš, jinak tě prásknu. A tata už zařídí, abys z lochu živá nevyšla.“

Jenůfka zachroptěla své druhé a poslední „Pomoc!“ Více nevydala hlásku, nezmohla se na pohyb. Ve zubožené mysli se jí naplno roztočila křídla větrných božích mlýnů.

8. Hrdina bez lesklé zbroje

Městečko Štinkava v podvečer působilo bezútěšněji než opuštěný hotelový pokoj. Lístek se nepohnul, hlásek se neozval, Náměstí a přilehlé uličky zely prázdnotou. Jen na rohu mezi masnou a papírnictvím si kluci ve venkovské nápodobě drsně hiphoperské módy (kalhoty na půl žerdi, pestré teplákové bundy s kapucí, kšiltovky s reflexním štítkem naražené čelem vzad) kopali háčkovaným pidibalónkem a o nedalekou lavičku se opírala dvojice zběsile barevných skateboardů. Když Viktor Kokeš obhlédl stav okolních pozemních komunikací, napadlo ho, že si ti hoši moc zábavy neužijí, nebo si jí naopak užijí příliš.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt pod vinicemi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.