Färjan © Mats Strandberg 2015 by Agreement with Grand Agency

Cover photo by tertia van rensburg on Unsplash and Ronile on Pixabay

Deck plan image © Pär Åhlander

Translation © Helena Matocha, 2018

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2018 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-495-8 (PDF)

ISBN 978-80-7577-496-5 (ePUB)

ISBN 978-80-7577-497-2 (MobiPocket)

MARIANNE

Do odplutí zbývá skoro hodina. Ještě pořád by si to mohla rozmyslet. Ještě pořád by mohla popadnout kufr a odtáhnout ho zpátky přes celý terminál, pak přes molo, sjet do metra, vystoupit na hlavním nádraží a vrátit se domů do Enköpingu. Mohla by se na tenhle nebetyčně pitomý nápad pokusit zapomenout. Jednou se včerejšímu večeru, kdy seděla v kuchyni a hlasům z rádia se nedařilo přehlušit tikání nástěnných hodin, možná dokonce zasměje. Vypila o sklenku vína z Riojy víc, než bylo zdrávo, a usoudila, že už toho má dost. Dala si ještě sklenku a rozhodla se s tím něco udělat. Užít dne. Zažít dobrodružství.

Ano, jednou se tomu možná zasměje. Jenže teď Marianne váhá. Je těžké smát se sama sobě, když nemá s kým.

Co ji to vůbec popadlo? Večer sice viděla v televizi reklamu — elegantně oblečené lidi, kteří vypadali úplně obyčejně, jen trochu moc vesele —, ale to ještě není vysvětlení. Tohle se jí nepodobá.

Než si to stačila rozmyslet, zamluvila si lístek. Byla z toho tak rozrušená, že navzdory vínu nemohla usnout. A ten pocit jí vydržel i celé dopoledne při barvení vlasů, celé odpoledne při balení kufru, celou cestu až sem. Jako by dobrodružství už začalo. Jako by mohla prchnout sama před sebou tak, že prchne před všedností. Ale teď na sebe hledí do zrcadla, hlavu má těžkou jako olovo a ke kocovině se přidávají zaječí úmysly, podobné kocovině na druhou.

Marianne se nakloní k zrcadlu a setře si řasenku, která zabloudila, kam neměla. V namodralém světle zářivky na dámských záchodech v terminálu vypadají její kruhy pod očima groteskně. Marianne ucouvne. Prsty si pročísne střízlivé mikádo. Ještě pořád je z něj cítit barva na vlasy. Z kabelky vytáhne rtěnku, navyklým pohybem si přemázne rty a vyšpulí je do zrcadla. Zatlačí zpátky dovnitř to tmavé mračno, které se z ní chce vyvalit a celou ji spolknout.

Z kabinky za ní se ozve spláchnutí a pak se otevřou dveře. Marianne se narovná a upraví si blůzu. Odvahu, musí mít odvahu. Z toalety vyjde tmavovlasá dívka v křiklavě růžové blůze bez rukávů a stoupne si k vedlejšímu umyvadlu. Marianne si prohlíží hebkou kůži na jejích pažích a svaly, které se pod ní rýsují, když si dívka myje ruce a podává si papírový ručník. Je příliš hubená. Rysy v obličeji má hranaté, skoro mužské. Ale Marianne má dojem, že by o ní leckdo řekl, že je krásná. Nebo aspoň sexy. Na předním zubu se jí třpytí maličký diamant. Zadní kapsy džín zdobí růžové kamínky. Marianne se přistihne, že na ni civí, a rychle se odvrátí. Dívka jí však nevěnuje jediný pohled a vytratí se do terminálu.

Nejspíš je neviditelná. A napadne ji, jestlipak je vůbec pravda, že kdysi byla taky takhle mladá.

To bylo dávno. V jiné době, v jiném městě. Tehdy byla vdaná, a to za muže, kterého milovala, jak jen uměla. Děti byly malé a dosud žily v bludu, že jejich máma je cosi jako polobohyně. Měla práci, kde ji každý den utvrzovali v tom, že je užitečná. A sousedé jí vždycky ochotně nalili kávu, když měla cestu kolem.

Marianne ani nemůže uvěřit tomu, že byly dny, kdy toužila po samotě. Strávit pár hodin jen sama se sebou, aby pořádně slyšela svoje myšlenky, jí připadalo jako vrchol luxusu.

V tom případě se teď v luxusu přímo rochní. Nic než luxus vlastně nemá.

Marianne se ujistí, že nemá rtěnku na zubech. Podívá se na malý kolečkový kufr, který stojí vedle ní. Dostala ho jako dárek od čtenářského klubu, jehož je členkou.

Přehodí si péřovou bundu přes rameno, rázně uchopí držadlo kufru a vyjde z toalet.

V terminálu je hlasitý šum. Někteří cestující už se postavili do fronty k turniketům a čekají, až je vpustí na palubu. Marianne se rozhlédne. Zjistí, že ve světlerůžové blůze a sukni po kolena působí příliš škrobeně. Ostatní šedesátnice se buď vyšvihly jako puberťačky do džín a mikin s kapucí či do šatů s hlubokými výstřihy, anebo zvolily opačný extrém a schovaly se do beztvarých tunik a pytlovitých říz. Marianne nepatří ani do jedné z těchto skupin. Vypadá jako upjatá sekretářka ze zdravotního střediska, nyní v důchodu. Neboli přesně jako to, čím doopravdy je. Snaží se vidět, že mnohé jsou tu starší než ona, ošklivější než ona. Že má taky právo tady být.

Marianne zamíří k baru na opačném konci terminálu. Kolečka kufru dělají rámus, jako by po kamenné podlaze jezdila parním válcem.

Dojde k baru a prohlédne si lesklé láhve a pivní pípy. Ceny jsou napsané křídou na černých tabulích. Objedná si kávu s baileys a zadoufá, že na palubě to bude levnější. Jsou bary taky bezcelní? Měla si to zjistit. Proč si to nezjistila? Nápoj ve vysoké duralexové sklenici jí podá dívka s blyštivými kousky kovu ve rtu a obočí. Ani ta se na ni nepodívá, a tak má Marianne čistší svědomí, když jí nenechá žádné spropitné.

Vzadu u kratší stěny proskleného prostoru je volný stůl. Marianne se k němu s rámusícím kufrem a s bundou, která jí visí přes ruku jako velká peřina, opatrně prodírá. Sklo ji pálí do prstů. Kabelka jí sklouzne z ramene na loket. Ale nakonec k cíli dorazí. Postaví sklenici na stolek. Hodí si kabelku zpátky na rameno a jako zázrakem se jí podaří i s bundou a ostatními věcmi protáhnout úzkou škvírou mezi stoly, aniž by něco převrhla. Sesune se na židli a je úplně vyřízená. Opatrně si lokne, káva není zdaleka tak horká jako sklenice, a tak se napije lačněji. Cítí, jak se jí tělem zvolna rozlévá alkohol, cukr a kofein.

Marianne vzhlédne k zrcadlovému stropu. Trochu se protáhne. Z ptačí perspektivy nejsou záhyby na jejím krku vidět a kůže na bradě se napíná tak, že se pod ní ostře rýsuje čelist. Možná je to jen tím, že sklo je kouřové, ale její oči vypadají čile a obličej by se téměř dal pokládat za opálený. Přejíždí si prsty po čelisti, dokud jí nedojde, jak se tady mezi lidmi nakrucuje. Pomyslí si, kolik jí asi chybí k tomu, aby se z ní stal čistokrevný cvok. Jednou došla až na autobusovou zastávku v pyžamu.

Černé mračno už se zase nadouvá. Marianne zavře oči. Slyší kolem sebe smích a hovor. Pak hlasité srknutí, a když se ohlédne, spatří asijského chlapečka shrbeného nad sklenicí, ve které mu zbývají už jen kostky ledu. Jeho brunátný otec má k uchu přilepený telefon a tváří se, jako by nenáviděl celý svět.

Marianne zalituje, že už nekouří. To by si mohla odskočit na molo a dát si cigaretu, aby měla co dělat. Ale ještě že je aspoň tady. Mezi tolika zvuky. A v tu chvíli se rozhodne. Pravda, tohle se jí nepodobá. Jenže už ji hrozně nebaví být sama sebou.

Nemůže se vrátit domů. Doma proseděla celé léto a poslouchala smích, hlasy a hudbu ze sousedních bytů, z balkonů ve vnitrobloku, z ulice pod kuchyní. Poslouchala, jak všude kypí život. Doma jenom tikají ty zatracené hodiny a kalendář s fotkami vnoučat, která skoro nezná, odpočítává dny do Vánoc. Kdyby se teď vrátila domů, uvízla by ve své samotě navěky. Už nikdy by si netroufla na další pokus.

Marianne najednou postřehne, že jeden z mužů u vedlejšího stolu se na ni mile usmívá a snaží se zachytit její pohled. Začne předstírat, že něco hledá v kabelce. Muž má velké oči a hubený, ztrhaný obličej. Vlasy na její vkus příliš dlouhé. Měla si s sebou vzít knížku. Z nedostatku lepších nápadů vytáhne lodní lístek a začne ho důkladně studovat, patrně trochu moc okatě. V pravém horním rohu se skví logo plavební společnosti, bílý pták neurčitého druhu v kapitánské čepici a s dýmkou v zobáku.

„Heleďte, paninko, co tam sedíte tak sama?“

Marianne instinktivně vzhlédne. Podívá se mu do očí. Přinutí se neodvrátit zrak.

Ano, je ztrhaný. A světlou džínovou vestu má špinavou. Ale kdysi býval hezký. To Marianne vidí i navzdory jeho současnému obličeji. Přesně tak, jak doufá, že je to vidět i na ní.

„No, víte,“ odkašle si, „měla jsem jet s kamarádkou, ale právě jsem se dozvěděla, že si spletla datum. Myslela si, že je to až příští čtvrtek, a já… já jsem si říkala, že když už mám lístek, tak můžu klidně…“

Zarazí se a svou řeč zakončí pokrčením ramen, o kterém doufá, že působí ležérně. Hlas jí trochu skřípe, jako by jí seschly hlasivky. Už je nepoužila několik dní. A ta lež, kterou si v noci důkladně připravovala přesně pro takové případy, jí najednou připadá příliš průhledná. Ale muž se na ni usmívá dál.

„Vmáčkněte se k nám, ať si máte s kým připít!“

Je vidět, že už má trochu upito. A rychlý pohled k vedlejšímu stolu jí prozradí, že jeho společníci jsou v ještě horším stavu. Za starých časů by Marianne ani nenapadlo přijmout pozvání od někoho takového.

Jestli kývnu, stanu se jednou z nich, pomyslí si. Ale na to, abych si mohla vybírat, už dávno nemám nárok. Ostatně není vybíravost jen převlečená zbabělost?

Potrvá to jenom jeden den, připomene si. Přesně za dvacet čtyři hodin připluje trajekt zpátky do Stockholmu. A pokud se tohle ukáže jako chyba, může vzpomínku ukrýt na ono místo, kam už ukryla tolik jiných věcí, na místo, které je opakem truhly s pokladem.

„Tak jo,“ řekne. „Fajn. Děkuju. To je od vás hezké.“

Hlasitě vrzne židlí o podlahu a přisune si ji k jejich stolu.

„Göran jméno mé,“ řekne muž.

„Marianne.“

„Marianne,“ zopakuje muž a tiše mlaskne. „No, to se k vám hodí. Jste sladká jako karamelky.“

Naštěstí na to nemusí odpovídat. Göran už ji mezitím představuje ostatním. Ona jednoho po druhém zdraví kývnutím a jejich jména okamžitě zapomíná. Všichni jsou až podivně stejní. Kostkované košile a pod nimi vypouklá břicha. Napadne ji, jestlipak se znají od mládí. A jestlipak byl Göran vždycky ten největší švihák, který do jejich party lákal děvčata.

Káva už jí vystydla a zvětrala, ale než ji stihne dopít, jeden z Göranových kumpánů všem přinese pivo, i jí. Pijí a ona se přestává tak strašně upejpat, už zase se tetelí napětím. Sílí to v ní a sílí, až se musí krotit, aby se hlasitě nesmála sama pro sebe jako nějaký obecní blázen. Když někdo z Göranových kamarádů dá k lepšímu špatný vtip, Marianne využije šance a rozchechtá se, rozjařeně a pořádně nahlas.

Vlastně je smutné, jak moc jí chybělo docela obyčejně sedět s lidmi u stolu. Patřit k nim. Být pozvaná, a ne trpěná.

Göran se k ní nakloní.

„Tvoje kamarádka má smůlu, zato já mám obrovský štěstí,“ dýchne jí teple a vlhce do ucha.

ALBIN

Albin sedí s hlavou v dlaních a okusuje brčko. S hlasitým srknutím vypije ze dna trochu vody z rozpuštěného ledu. Skoro vůbec už to nechutná jako kola. Spíš jako by pil sliny někoho, kdo měl kolu před čtvrthodinou. Albin se pousměje. Lo by se takový vtip líbil. Jenže Lo ještě nedorazila.

Prosklenými okny si prohlíží cizí lidi, kteří se pohybují po terminálu. Nějaký chlápek v ženských šatech má půlku obličeje pomalovanou rtěnkou. Kolem krku mu visí kartonová cedule s nápisem PUSY NA PRODEJ ZA 5,–. Kamarádi si ho natáčejí na mobily, ale z jejich smíchu je poznat, že se nebaví, že to není upřímné. Albin znovu srkne brčkem.

„Abbe,“ řekne máma, „prosím tě.“

Podívá se na něj takovým tím pohledem, kterým mu naznačuje, že táta je už tak dost naštvaný a že by to stačilo. Hlavně to nezhoršovat. Albin se opře. Snaží se tiše sedět.

Zaslechne smích, který zní skoro jako psí štěkot. Podívá se tím směrem a o pár stolů dál uvidí dvě tluské ženské. Ta, co se směje, má ve vlasech gumičky a kolem krku něco růžového z peří. Zakloní hlavu a hodí si do pusy hrst buráků. Pár oříšků jí spadne mezi prsa, největší, jaká kdy Albin naživo viděl. A sukni má tak krátkou, že takhle vsedě ani není vidět.

„Na co má vůbec mobil, když ho nikdy nezapíná?“ řekne táta a bouchne telefonem o stůl. „Typická ségra.“

„Klid, Mårtene,“ řekne máma mírně. „Nevíme, proč mají zpoždění.“

„Jo, přesně to je ten problém. Člověk by řek, že by se Linda třeba mohla ozvat, abysme se nedivili, kde sakra jsou. To je tak bezohledný.“ Táta se otočí k Albinovi. „Víš jistě, že nemáš číslo na Lo?“

„Nemám, už jsem to říkal.“

Albina bolí, že to musí ještě jednou otevřeně přiznat. Lo mu svoje nové číslo neprozradila. Už spolu nemluvili skoro rok. Od té doby, kdy se odstěhovala do Eskilstuny, si sotva napsali. A on se bojí, že se na něj Lo kvůli něčemu zlobí, ale v tom případě to musí být nějaké nedorozumění. Máma teda tvrdí, že Lo má asi jenom hrozně moc práce se školou, protože jí učení nejde tak dobře jako jemu a v šesté třídě už je látka mnohem těžší, ale říká to stejným tónem, jako když ho přesvědčuje, že spolužáci si z něj dělají legraci jen proto, že mu závidí.

Albin zná pravdu. Nikdo nemá absolutně žádný důvod mu závidět. Jako malý možná byl roztomilý, ale teď už není. Je nejmenší ze třídy a hlas má pořád hrozně vysoký a ukníkaný, a taky mu nejdou sporty ani nic jiného, co klukovi musí jít, jestli chce být oblíbený. To je prostě fakt. A fakt je i to, že Lo by se mu určitě nepřestala ozývat, kdyby se něco nestalo.

Lo není jen Albinova sestřenice. Když ještě bydlela ve Skultuně, byla to jeho nejlepší kamarádka. Ale teta Linda zničehonic rozhodla, že se musí přestěhovat. A Lo neměla jinou možnost než jít s ní.

Lo ho vždycky dovedla rozesmát jako nikdo jiný, až se vždycky skoro bál, že už se nikdy smát nepřestane. Lo mu pověděla, jak doopravdy umřela babička. A pak spolu brečeli, protože sebevražda je hrozně smutná, jenže trapným tajemstvím bylo, že jemu se líbilo s Lo brečet, připadalo mu to hezké. Konečně mohli něco sdílet, na rozdíl od jiných věcí, o kterých Albin nemůže mluvit ani s Lo.

„Stello, ne,“ pronese někde za Albinovými zády vystresovaný mužský hlas. „Nedělej to, Stello. Půjdeš si hajnout hned, jak se nalodíme? Ano, Stello?“

V odpověď se ozve naštvané zavřísknutí.

„Okamžitě toho nech. Už mě to nebaví. Stello! Řekl jsem ne. Nedělej to, Stello! Prosím!“

Stella zase zaječí a ozve se tříštění skla. Albin sleduje, jak je táta čím dál naštvanější a máma zase čím dál nervóznější z toho, že se táta chystá ztropit scénu. Albin koutkem oka zahlédne ten důvěrně známý pohyb. Jak táta při dopíjení piva cukl krkem. A jak ještě víc zrudl v obličeji.

„Možná uvízli v zácpě,“ řekne máma. „Lidi zrovna jedou z práce.“

Albin nechápe, proč máma prostě nemlčí. Když má táta tuhle náladu, neuklidní ho vůbec nic. A když se o to někdo snaží, akorát ho ještě víc naštve.

„Měli jsme je vyzvednout,“ řekne táta. „Jenže to bysme kvůli Lindě dorazili pozdě všichni.“

Zakrouží sklenicí v ruce. Jeho artikulace už je trochu uvolněná a hlas jako by mu vycházel víc zezadu z krku.

„Určitě to stihne,“ řekne máma a podívá se na hodinky. „Přece by nechtěla zklamat Lo.“

Táta si jen odfrkne. Máma už neřekne ani slovo, ale stejně je pozdě. V nastalém tichu jako by vzduch zhoustl a nedal se dýchat. Kdyby byli doma, šel by Albin do svého pokoje. Zrovna se chystá říct, že potřebuje na záchod, když táta odstrčí židli a vstane.

„Abbe, dáš si ještě kolu?“ zeptá se.

Albin zavrtí hlavou a táta zamíří k baru.

Máma si odkašle, jako by se chystala něco říct. Možná něco o minulé noci. Že byl táta jen hrozně unavený. Má toho v práci moc. A ona pořád potřebuje, aby jí pomáhal, takže si táta nikdy nevydechne. Ale Albin to nechce poslouchat. Unavený, on už nenávidí slovo unavený, což je jen kódové označení pro otravný. Táta se takhle chová neustále, zvlášť když mají někam jet nebo dělat něco jiného zábavného. Všechno zkazí.

Albin si z batohu, pověšeného na opěradle, demonstrativně vytáhne učebnici dějepisu. Nalistuje kapitolu, ze které budou příští týden psát test. Zamračí se. Snaží se vypadat, že je plně zabraný do taktiky spálené země, i když už to skoro všechno umí nazpaměť.

„To se ale hezky hodí, že zrovna probíráte velmocenské období Švédska, když teď poplujeme po Baltském moři,“ řekne máma.

Ale Albin neodpoví. Tváří se naprosto nedostupně, aby ji potrestal. Protože Albin se nejvíc zlobí na ni. Máma by se s tátou mohla rozvést, aby s ním už nemuseli žít. Jenže ona nechce. A Albin ví proč. Máma si myslí, že on potřebuje tátu.

Občas Albin lituje, že ho vůbec adoptovali. V dětském domově ve Vietnamu by se měl líp. Anebo škoda, že neskončil někde úplně jinde. U jiné rodiny.

„Koukejte, koho jsem našel,“ řekne táta a Albin zvedne oči.

Táta drží v ruce sklenici s pivem a podle vrstvičky bílé pěny na její stěně je vidět, že už z ní pil. Vedle něj stojí teta Linda, blonďaté vlasy má rozpuštěné. Je celá baculatá a růžová jako vyplivnutá žvýkačka. Skloní se a obejme Albina. Přitiskne mu na tvář svou studenou líci.

Ale kde je Lo?

Albin ji uvidí až ve chvíli, kdy teta obejde stůl a jde obejmout mámu. Slyší, jak máma říká ten svůj starý otřepaný vtip — promiň, že nevstanu —, a Linda se zasměje, jako by ho ještě nikdy neslyšela. Jenže kolem Lo se všechny barvy na světě tak nějak ztlumí, až Albin zřetelně vidí pouze a jedině ji.

Je to Lo a není to Lo. Přinejmenším ne ta Lo, kterou zná. Albin od ní nedokáže odtrhnout pohled. Použila řasenku, díky které má větší a výraznější oči. Vlasy jí povyrostly a ztmavly, takže mají barvu medu. Nohy v těsných džínách vypadají až nemožně dlouhé, obutá je do tenisek s leopardím vzorem. Lo si sundá šálu a koženou bundu. Pod ní má šedý svetr, který jí sklouzl z ramene a odhaluje černé ramínko podprsenky.

Lo vypadá jako ty holky ze školy, co by s Albinem nikdy neztratily ani slovo.

Tohle je mnohem horší než nedorozumění. Nedorozumění by se dalo vysvětlit.

„Ahoj,“ řekne Albin zkusmo a i na tak krátkém slůvku slyší, jak dětsky jeho hlas zní.

„To je teda překvápko, že se učíš,“ odpoví Lo.

Používá parfém vonící po cukroví a rozehřáté vanilce, a když mluví, z úst jí vychází sladká vůně mátové žvýkačky. Letmo Albina obejme a on na hrudi ucítí její prsa. Když se Lo zase narovná, Albin se skoro ani neodvažuje znovu se na ni podívat. Ale Lo už se svým novým, dospělým obličejem dívá jinam. Shrne si pramen vlasů za ucho. Nehty má nalakované načerno.

„Tys ale vyrostla,“ řekne máma. „A moc ti to sluší.“

„Díky, teto,“ řekne Lo a obejme i ji — mnohem déle než Albina.

Máma se co nejvíc natáhne, aby dosáhla Lo až na krk.

„Ale dost jsi zhubla,“ řekne táta.

„Přece roste, ne?“ namítne máma.

„Tak snad je to jen tím. Kluci mají rádi, když je holka za co chytit.“

Albin si ze všeho nejvíc přeje, aby táta zmlkl, teď okamžitě.

„Díky, že to říkáš,“ odpoví Lo. „Líbit se klukům je můj úplně největší životní cíl.“

Ticho je o půl vteřiny delší, než by mělo být, a pak se táta zasměje.

Linda začne dlouze líčit, kudy přesně z Eskilstuny jely a jak na každém jednotlivém metru vypadal stav dopravy. Táta tiše upíjí pivo, máma se snaží tvářit, že Lindu fascinovaně poslouchá. Lo obrátí oči v sloup a vytáhne telefon, Albin po ní poočku pokukuje. Nakonec se Linda propracuje k tomu, jak obtížně hledala parkovací místo poblíž terminálu, a pak konečně zmlkne.

„Tak hlavně že jste to nakonec stihly,“ řekne máma a kradmo se podívá na tátu.

„Možná bysme si měli jít stoupnout do fronty,“ řekne táta a dopije.

Linda sleduje, jak táta staví sklenici na stůl. Albin vstane, učebnici dá do batohu a batoh na záda.

Fronta na druhé straně prosklené stěny se prodlužuje a Albin si všimne, že se začala zvolna pohybovat dopředu. Podívá se na nástěnné hodiny. Do odplutí zbývá už jen čtvrt hodiny. Lidi u okolních stolků si taky začali sbírat věci a dopíjet.

Máma se ohlédne přes rameno, začne se omlouvat a snaží se na invalidním vozíku vycouvat. Lidi u stolu za ní ho musí odsunout, aby mohla vyjet. Máma cvaká páčkou na opěrce dopředu a dozadu.

„To je jako vyjíždět z parkoviště, tohleto,“ řekne takovým tím rozjařeným tónem, který znamená, že je ve stresu.

„V pohodě?“ zeptá se Lo a máma stejně bodrým tónem řekne jasně, zlatíčko.

„Těšíš se na trajekt?“ zeptá se Linda a prohrábne Albinovi vlasy.

„Jo,“ odpoví Albin automaticky.

„To je dobře, že aspoň někdo,“ podotkne Linda. „Myslela jsem, že budu muset Lo přivázat k autu, abych ji sem dostala.“

Lo se k nim otočí a Albin se snaží nedat najevo, že se ho to dotklo. Takže ona se na něj vůbec netěšila.

„Copak tobě se nechce jet?“ zeptá se jí.

„Jsem celá nakřivo. Vřele doporučuju široký veřejnosti jezdit trajektama.“ Už ani nemluví jako dřív. Povzdechne si a znovu kolem ní zavane vůně žvýkačky. „Máma mě nechce nechat doma samotnou.“

„O tom se teď nebudeme bavit, Lo,“ řekne Linda a podívá se na mámu a tátu. „Buďte rádi, že klukům začíná puberta později. Tohle vás taky čeká.“

Lo znovu protočí oči, ale zároveň se tváří celkem spokojeně.

„To nevíš,“ řekne táta. „Každý dítě je jiný. A záleží na tom, jak moc potřebujou revoltovat.“

Linda neodpoví, ale jakmile se táta otočí, zakroutí hlavou.

Zamíří k východu. Máma jede na vozíku první a Albin ji slyší několikrát říct tú tú, když narazí na stoly postavené moc blízko k sobě nebo na překážející kufry. Albin se podívá jinam. Prosklenou stěnou sleduje kontrolu jízdenek, kde si dva hlídači prohlížejí každého, kdo prochází turniketem.

„Chudinka, ona si myslí, že může nosit minisukni,“ šeptne Lo až moc hlasitě, když procházejí kolem té ženské s růžovým peřím kolem krku.

„Lo,“ napomene ji teta Linda.

„Až tyhle dvě nastoupí, tak se ta loď s trochou štěstí potopí. A my tomu zlýmu snu unikneme.“

BALTIC CHARISMA

Loď Baltic Charisma postavili v roce 1989 v chorvatském Splitu. Je 170 metrů dlouhá, 28 metrů široká a vejde se na ni přes dva tisíce cestujících. Ale už je to dávno, co byl tenhle trajekt, plavící se pod švédskou vlajkou, naposledy plně obsazený. Dnes je čtvrtek a na palubu nastupuje sotva dvanáct set lidí. Mezi nimi jen málo dětí. Je začátek listopadu a podzimní prázdniny už skončily. Přes léto je horní paluba plná lehátek, ale teď tu není nikdo až na pár cestujících, kteří nastoupili už ráno ve Finsku. Dívají se na podzimně chladný Stockholm, který už poslední paprsky slunce nedokážou zahřát. Někteří netrpělivě čekají, až Baltic Charisma vypluje z přístavu a zase se otevřou bary.

Mezi posledními, kteří pomalu přejdou po zasklené rampě vysoko nad asfaltem parkoviště, je žena jménem Marianne. Ten dlouhovlasý muž si ji vede kolem ramen. Šikmé zlatavé paprsky jim zjemňují rysy v obličeji. Tunel se náhle stočí doleva a v tu chvíli Marianne spatří trajekt. Jeho velikost ji šokuje. Je větší než její činžák. Jedno patro nad druhým a všechna jsou z bíle a žlutě natřeného kovu. Tohle se přece nemůže udržet na vodě. Marianne si všimne, že příď je otevřená a jako obrovská hladová tlama požírá jedno auto za druhým. Vzpomene si, že tomuhle se říká hledí, a najednou se s ní všechno zhoupne, jako by už byla na moři. Pomyslí na kajutu, kterou si zamluvila. Nejlevnější varianta pod autopalubou. Pod hladinou. Bez oken. Trajekt jako by jí s každým krokem rostl před očima. Na boku má kudrlinkovým písmem vyveden několik metrů vysoký nápis BALTIC CHARISMA. Z loga se na ni usmívá obří pták kouřící dýmku. Marianne by se nejradši otočila. A rozběhla se zpátky do terminálu. Jenže má pocit, jako by zaslechla tikání hodin v prázdném bytě, a tak jde dál. Snaží se ignorovat pocit, že jsou všichni jako zvířata, která kráčejí ohradou na porážku.

U vstupu na trajekt stojí správce Andreas, informuje cestující o karaoke večeru a nabídce v tax free prodejně a na všechny se zeširoka usmívá. Tohle má správně v popisu práce stevard, ten ale ráno zavolal, že je nemocný. Během tohoto podzimu už podruhé. Andreas ví, že ten člověk má od chvíle, co tu začal pracovat, problémy s pitím.

Na můstku stojí velitel lodi, kapitán Berggren, se svými lidmi a probíhá standardní procedura před odplutím. Brzy vymanévrují trajekt z přístavu. Všichni důvěrně znají ty tisíce ostrůvků, mělčin a šérů kolem Stockholmu a Turku. Až Charisma vypluje z přístavu, přepne se řízení na autopilota a kapitán předá velení vrchnímu kormidelníkovi.

V prostorách pro personál panuje horečná aktivita. Zaměstnanci, kterým touto plavbou začíná desetidenní turnus, si došli vyzvednout uniformy a převlékli se do nich. Ze zapařené lodní kuchyně, kde se připravují pokrmy pro restaurace, vybíhají číšníci s velkými podnosy a odnášejí je na bufetové stoly. Někteří z nich mají ještě po večírcích ze včerejší noci kocovinu. Povídají si o tom, koho při ranních kontrolách zavolali na ošetřovnu, aby jim nadýchal do balonku, a kdo z toho má průšvih. V tax free prodejně pořádá Antti s prodavači poradu. Až za půl hodiny po vyplutí znovu otevřou, bude už před obchodem čekat fronta netrpělivých zákazníků.

Voda v kulaté vířivce ve wellness centru je klidná. Na hladině se zrcadlí mračna plující na nebi za panoramatickými okny. Masážní lehátka jsou prázdná. Agregát v sauně tiše hučí.

Dole ve strojovně naposledy kontrolují motory. Jestliže je můstek mozkem lodi, pak strojovna je jeho bušícím srdcem. Strojník Wiklund právě zavolal na můstek a informoval je o tom, že loď natankovala a odpojila hadici. Prosklenou stěnou v kontrolní místnosti sleduje své mechaniky. Dopije kávu, odloží hrnek a zadívá se na oranžové dveře služebního výtahu. Jakmile Charisma vypluje z přístavu a vydá se po známé trase do Turku, převezme od něj kontrolu první mechanik a Wiklund se odebere do své kajuty. Nebude se sem muset vrátit, dokud nedoplují na Ålandy, a má v úmyslu se pořádně prospat.

Charisma už zažila skoro všechno. V neutrálních vodách Baltského moře padají zábrany způsobem, který nesouvisí jen s prodejem levného alkoholu. Jako by se tu měnilo pojetí času a prostoru. Jako by přestávaly platit společenské zvyklosti a pravidla. A to všechno střeží čtyři hlídači, kteří už se teď každý po svém chystají na večerní směnu. Čtyři lidé, kteří mají za úkol držet na uzdě chaos, jenž nastává, když se dvanáct set lidí, většinou opilých, tísní na místě, odkud není úniku.

Všechno probíhá rutinně. Baltic Charisma se den za dnem po celý rok plaví po stejné trase. Na Ålandách zakotví těsně před půlnocí. Ve finském Turku bude v sedm ráno, tou dobou bude většina Švédů na palubě ještě spát. Za třiadvacet hodin bude Charisma zase zpátky ve stockholmském přístavu. Ale tentokrát jsou na palubě dva pasažéři, kteří se nepodobají nikomu, kdo se na ní dosud plavil.

Za zdmi strojovny, na autopalubě, udílí posádka pokyny ve švédštině, finštině a angličtině. Navádí parkující kamiony, osobní auta, karavany a dva dálkové autobusy. Všechno je pečlivě vypočítáno, aby nebyla ohrožena stabilita lodi. Tady dole, kam nikdy nedopadnou sluneční paprsky, je chládek a ostře to tu páchne benzinem a výfukovými plyny. Unavení řidiči kamionů a rodiny na cestě autem míří k výtahům a schodům. Brzy se autopaluba cestujícím uzavře a otevřou ji až těsně před připlutím na Ålandy. Velké kamiony, které jsou k ocelové podlaze připoutané řetězy, tiše spočívají ve tmě jako spící zvířata. Z jednoho karavanu právě vystoupil asi pětiletý blonďatý chlapeček a silně nalíčená tmavovlasá žena. Vypadají unaveně. Toužebně se zadívají na osvětlenou kabinu výtahu, ale místo toho zamíří k úzkému schodišti. Oba se dívají do země a na nikoho kolem sebe nepohlédnou. Chlapec si nasadil na hlavu kapuci. Svírá popruhy batůžku s medvídkem Pú. Tlustý nános líčidel nedokáže zakrýt, že s vrásčitým obličejem té ženy není něco v pořádku. Oba voní po šeříku, mentolu a ještě něčem dalším, neznámém, a přesto důvěrně známém, a pár lidí si toho asi všimlo, protože po dvojici kradmo pokukují. Žena si pohrává se zlatým medailonkem, který jí visí na tenkém řetízku kolem krku. Kromě něj a zlatého prstýnku na levém prsteníčku nemá žádné šperky. Pravou ruku má zastrčenou do kapsy u bundy. Dívá se na postavičku vedle sebe. Chlapcovy drobné podrážky tvrdě narážejí na zem pokrytou linem. Jeho nožkám se schody zdají mnohem strmější. V ženině pohledu je vidět láska. Zármutek. Ale taky strach o něj. Bojí se, že o něj přijde. Bojí se, že chlapec balancuje na hraně, a bojí se, co se stane, až ji překročí.

Nahoře na zasklené rampě projdou Marianne a muž jménem Göran překližkovým portálem, pomalovaným pestrobarevnými květinami. Nějaká žena s tmavými rozcuchanými vlasy na ně namíří fotoaparát a Göran se usměje do objektivu. Ozve se cvaknutí a Marianne by jí ráda řekla, ať je vyfotí ještě jednou, že nebyla připravená, ale žena už míří fotoaparátem na Göranovy kamarády za nimi. A pak nastoupí na palubu. Pod nohama mají tmavě rudý koberec. V příjemném osvětlení se leskne mosazné zábradlí, všude je dřevěné obložení a falešný mramor, dveře výtahů jsou z kouřově zbarveného skla. Z trajektu právě odchází armáda uklízeček. Šedé uniformy, ani jedna tvář není bílá. Marianne sotva vnímá, co jim správce říká o večerním karaoke, a jméno celebrity, která ho bude moderovat, nezná. Valí se na ni tolik vjemů, že z ní nervozita beze zbytku spadne. Zůstane jen očekávání. Jak mám stihnout všechno, co tu na mě čeká, za jeden jediný den? Ale teď je tady. A Göran ji náhle stiskne pevněji. Dobrodružství může začít.

DAN

Dan Appelgren běží a běží, ale nikam nedoběhne. Skvělá metafora jeho podělaného života. A navíc běží na téhle lodi, která jezdí tam a zpátky, tam a zpátky. Připadá si jako mytický převozník, odsouzený k tomu, aby se na věky věků plavil po stejných bezútěšných vodách.

Uslyší signál, který znamená, že Baltic Charisma vyplouvá z přístavu. Varuje tak menší lodě, aby si na tuhle obludu daly pozor.

Dan v zaměstnaneckém fitku zvýší rychlost běžeckého pásu. Sípání zesílí. Jeho nohy nyní dopadají na oprýskanou gumu rychleji a tvrději. Teče z něj pot, pálí ho v očích. Line se z něj kyselý pach. Jeho kůží se valí ven zbytky chemikálií. V ústech cítí chuť krve, v uších mu buší tep. Kdyby teď dostal infarkt, noviny by byly plné šíleně pokleslých titulků. HVĚZDA EUROVIZE ZEMŘELA NA TRAJEKTU DO FINSKA.

Sáhne si na břicho pod propoceným tílkem. Na pětačtyřicátníka to není zase tak zlé, ale stejně se štípne do tenké vrstvy tuku mezi kůží a místy, kde měl dřív pekáč buchet. Ještě zrychlí. Jen proto, že je zoufalec a troska, tak ještě nemusí vypadat.

Dunění podrážek o běžecký pás je jediná hudba, na kterou běhá. Sluchátka nesnáší. Večery a noci na Charismě duní nepřetržitou nadměrnou dávkou hudby. Hodinu za hodinou tráví v karaoke baru, kde pomáhá opilcům falešně zpívat, povzbuzuje je, předstírá, že jsou úplně super, tváří se, že tohle všechno neviděl a neslyšel už bůhvíkolikrát. Stejné písničky. Stejní lidé, jen s jinými obličeji. Musí sjíždět laviny koksu, aby to zvládl. A aby pak usnul, musí se zpít v některém klubu. A hudba je všude. Dunící ohlušující inferno, které zabíjí duši. Předpeklí, kde tatáž taneční kapela i dýdžejové hrají dokolečka pořád ty stejné písničky. Dávají stádu, co chce.

Zasraná loď.

Charisma ho má v pasti. Na pevnině na něj nic nečeká. Dokonce i gay kluby už ho přestaly zvát. Nemá kde bydlet a kamarádů, kteří jsou ochotní mu otevřít dveře, ubývá. Co bude dělat, až nebude vítaný vůbec nikde? Kde vezme peníze? Nic jiného neumí a za kasu v McDonaldu si stoupnout nepůjde. Tady na trajektu má bydlení a jídlo zadarmo, jenže všechny vydělané peníze investuje do toho, aby zapomněl, že tohle je teď jeho život. A zapomnění je drahé, takže tady bude do smrti, nebo dokud tenhle trajekt neskončí ve šrotu. Podle toho, co přijde dřív. Je to závod. Charisma je trapná vykopávka z osmdesátek a on zaslechl lecjakou šeptandu, takže ví, jak se tu všichni bojí, že možná zůstanou bez práce.

Danovi se začne točit hlava, jako by v této posilovně bez oken vydýchal všechen vzduch. Sníží rychlost pásu na chůzi. Pot z něj teče ve vlnách, skapává, odpařuje se z jeho horké pokožky. Nakonec pás vypne a sleze z něj. Nohy se mu třesou. Nová vlna nevolnosti, než tělo pochopí, že má pod nohama pevnou zem.

Ale ona samozřejmě není úplně pevná. Neustále jsou cítit vibrace motorů. Vnímá je celým tělem, dokonce i když tráví volno na pevnině. Po nocích se budí a myslí si, že je na lodi, protože cítí vibrace v každičké buňce jako fantomovou bolest.

Propocené tílko vychladlo. Lepí se mu na kůži. Dan se napije vody a oblékne si mikinu. Rychle vyjde do chodby a mine společenskou místnost a zaměstnaneckou jídelnu, kde si lidé spořádaně sedají podle toho, ke které partě patří. Úplně jako ve škole. Na omlácených dřevěných stolech leží květináče s umělými kytkami a kostkované ubrusy. Na lavici vepředu je chleba, sýry, salámy a ovoce. Košíky s kečupem a sladkokyselou omáčkou. Dan si všimne Jenny a těch obtloustlých strejců z její trapné taneční kapely. Jakmile ho Jenny uvidí, podívá se jinam. Dana se zmocní nevítané vzpomínky na jeho první noc na trajektu a popadne ho zlost. Jenny má pravdu. On je has-been. Ale ona je zase wannabe, co plýtvá časem na never-gonna-bes. A nemá absolutně žádný důvod se domnívat, že je něco lepšího než on. Předstírat, že má svou důstojnost, když maká na debilním trajektu do Finska. To je teda fór. To on aspoň ví, na čem je.

Loď se hemží lidmi, kteří by na pevnině nebyli ničím, ale tady se chovají jako ředitelé zeměkoule. Jako ten hlídač Henke, který tu svou uniformu miluje tak přehnaně, až je jasné, že doma s ním pravděpodobně zametá frigidní žena a šeredné dětičky. Anebo kapitán Berggren a ta jeho smečka. Ti mají dokonce vlastní důstojnickou jídelnu, aby nemuseli jíst s ostatními. A není ani hezčí. Jenom menší. A v květináčích tam mají živé rostliny. Všichni na trajektu jsou posedlí šaržemi, počtem frček na výložkách. Berggren je na tomhle plujícím smetišti samozřejmě hlavní kohout a všichni se k němu chovají jako ke králi. Ale král s trapným královstvíčkem, jako je Charisma, není člověk, kterému by se Dan ochotně klaněl.

Sejde po schodech do osmého patra a vykročí po chodbě. Jde do své kajuty. Je malá, ale aspoň má okna, na rozdíl od zaměstnaneckých kajut v desátém patře. Kde bydlí například Jenny.

Před dvaceti lety by mu dali jediné luxusní apartmá na palubě. Směl by večeřet zadarmo v opravdových restauracích, směl by si sem zvát hosty. A přesto by je tehdy asi odmítl. Akutní zápal srdce býval jednička v hitparádách, takže by to bylo pod jeho úroveň.

Dan si svlékne mikinu. Sundá si tílko a plácne s ním o zem. Skopne boty, sundá ponožky. Modré lino ho studí do nohou. Když si sundá kraťasy, vyvalí se mu z rozkroku zatuchlá vůně nedávného sexu. Jak že se jmenovala? Všechny, se kterými se tady na Charismě vyspal, se jmenovaly nějak jako Anna, Maria, Marie, Linda, Petra, Åsa. Ale tahle holka byla mladší. Elsa? Říkala, že ten jeho hit úplně milovala, když chodila do školky. To mu sice zkazilo náladu, ale taky mu z toho pták tak ztvrdl, až předem slintal semeno. A tahleta věděla, co s tím. Některé holky narozené v devadesátkách jsou úplně zblblé pornem. Promění postel v učiněný ADHD cirkus. V žádné poloze nevydrží déle než pár minut. Chtějí, aby je chlap mačkal, tahal za vlasy, škrtil. A Dan má vždycky pocit, že si z toho užívají jen tu pozornost. Že doufají, že v něm zanechají nesmazatelný dojem.

Ve sprše ze sebe všechny stopy po Else smyje. Během holení žiletkou v rozkroku dostane nesmělou erekci. Penis se mu zdá těžký a velký. V duchu se ptá, co asi Elsa po zbytek dne dělala, poté co odešel z její kajuty, kde spala ještě s kamarádkou, se kterou se nepotkal. Hledala ho po trajektu? Líčila kamarádce, jak se vyspala s Danem Appelgrenem? Touhle dobou už je možná doma, ať je odkud chce. Trajekt ji vyplivl. Naplnil se novými těly. A brzy to všechno začne zase nanovo.

FILIP

Zatímco Filip počítal pokladnu, vystydla mu káva, ale stejně ji jedním douškem dopil, protože doufal, že mu kofein pomůže vyhnat z hlavy tu kašovitou mlhu. Vibrace lodních motorů rozechvívají skleničky, které visí nad barovým pultem, a ty o sebe s lehkým drnčením narážejí. Filip uvažuje, že by si dal panáka fernetu, ale nakonec vezme hadr a místo toho začne leštit pult.

Filip právě slouží osmý den za barem tanečního klubu Charisma Starlight a je k smrti unavený. Cítí se utahaný v pravém smyslu toho slova, jako by ho někdo tahal sem a tam, dokud mu neroztrhal všechny svaly v těle. Možná by se měl obávat, jak dlouho to ještě fyzicky zvládne. Během kotvení v přístavu si Filip na chvíli zdříml. Když si lehal, měl záda tak ztuhlá a zdřevěnělá, že skoro necítil matraci. Za půl hodiny bar zase otevře a on v něm bude do pěti do rána.

Za několik dní bude moct jet domů. A tam se konečně vyspí. Občas pár dní proleží jako mrtvola. Vstává, jen aby se díval na televizi. Zrovna teď mu to připadá jako ráj na zemi. Ale po týdnu volna se mu po Charismě stejně začne stýskat. A bude počítat dny, než se na ni zase vrátí.

Zpoza něj se vynoří Marisol, sesbírá jeho prázdné skleničky a zmizí v prostorách pro personál. Filip se protáhne a křupne mu v zádech. U stropu blikají světýlka, podle kterých se bar jmenuje Charisma Starlight. Když se otočí, Marisol už je zpátky. Dívá se na displej telefonu. Bledá záře jí zespodu osvětluje obličej. Usmívá se a palce se jí míhají po displeji. Filip jde k přepravkám naskládaným do komínku a doplní do lednice Bacardi Breezer.

„Kdy už konečně přestaneš bejt tak nechutně čerstvě zamilovaná?“ zasměje se.

Marisol strčí telefon do kapsy u zástěry a stáhne si tmavé vlasy do ohonu. Utáhne kolem nich gumičku.

„No, já půlku času nejsem doma, takže by nám to mělo trvat dvakrát dýl než normálním lidem, ne?“

Marisol bydlí ve Švédsku celý život, ale v její intonaci zůstaly stopy po chilských rodičích.

„Možná ti to prominu, jestli se mnou někdy půjdeš pařit,“ řekne Filip. „Co jste spolu, je s tebou děsná nuda.“

Marisol se na něj usměje.

Filipa by zajímalo, jak jí to s novým přítelem může fungovat. Jemu se za celá ta léta na Charismě nikdy nepodařilo vybudovat si vztah s někým na pevnině. Z dlouhodobého hlediska to bylo neudržitelné. Rozhovory plné stresu, vecpané někam mezi směny a příliš krátký spánek. Snažil se pamatovat si historky, nezapomenout nic z toho, co se na palubě stalo, aby měl doma o čem povídat. Jenže mimo loď to všechno působilo bezvýznamně. Ztratilo to lesk. Sjednotit tyhle dva světy je těžké. Hodně lidí z personálu vede dvojí život. Jeden vztah mají na pevnině a druhý na moři.

Filip a Marisol chvíli pracují v příjemném tichu. On má rád každodenní rituál před otevřením baru. Je klid, a přesto je co dělat. Zavře dveře lednice a prázdné přepravky odnese do skladu.

„Když už jsme u hrdliček,“ řekne Filip, když se vrátí, „jakpak se asi má Calle?“

„Neozval se ti?“

Marisol mechanicky krájí citrony na plátky a ukládá je do plastové přihrádky pod barem.

„Zatím ne,“ řekne Filip, umyje si ruce a na prkénko si položí hrst limetek.

Chvíli se ozývá jen vlhké čvachtání, jak nože projíždějí ovocem. Skleničky dál drnčí.

„Jako by to bylo včera, co tu Calle pracoval,“ řekne Filip. „Ten čas ale letí. To je šílený.“

„Jo, to starý dědci říkají často,“ drze se na něj usměje Marisol.

Líbí se mu to víc, než je ochoten dát najevo.

„Ty budeš mít za pár let taky čtyři křížky jako já.“

„A to mi připomínáš, zrovna když mám v ruce nůž?“ řekne Marisol. „Viděl jsi vlastně toho jeho přítele?“

„Ne, co tu Calle skončil, tak jsem skoro neviděl ani jeho. Odstěhoval se někam na jih, že bude studovat. Měl bych mu psát častějc, ale… znáš to.“

Marisol souhlasně kývne a Filip si uvědomí, že jednoho krásného dne možná řekne totéž o ní. Pro ni je Charisma jen práce. Pro něj je trajekt jeho život, jeho domov. Jediné místo, kde si kdy připadal jako doma. Nedovede si představit, že by pracoval někde jinde. Další věc, která by mu měla dělat starosti. Zvlášť teď, když se šušká, že dny Charismy jsou sečteny.

„A co teď dělá?“ zeptá se Marisol. „Co vlastně studoval?“

„Zahradní architekturu,“ odpoví Filip. „Nebo něco v tom smyslu. Do prdele, to bych asi měl vědět, co?“

„Asi jo.“

Filip doufá, že to ví Pia, aby se nemusel ptát přímo Calleho.

Marisol se chystá něco říct, když vtom se ozve zařinčení ocelové mříže u vchodu. S Filipem se na sebe podívají.

„Je řada na tobě,“ řekne Marisol.

Ale když tam Filip dojde, zjistí, že to není netrpělivý pasažér dobývající se do baru, ale Pia, která se pohupuje na špičkách a v ruce drží papírovou tašku.

„Psal mi Calle,“ oznámí. „Zrovna si sedli do Poseidonu.“

„Dej mi minutku,“ řekne Filip, odejde zpátky do baru a sundá si zástěru. „Měla by to bejt rychlovka. Ale možná to do otvíračky nestihnu.“

„Já to tady tak půl hodinky zvládnu sama,“ odpoví Marisol.

Filip nasype do plexisklového kyblíku led. Zavrtá do něj láhev šampaňského a Marisol mu podá dvě skleničky.

Pak s ním jde k mříži. Ta se jako obvykle zasekne metr nad zemí. Filip zakleje a Pia s Marisol se zasmějí. Každý den s tou blbou mříží musí takhle lomcovat. Cloumá s ní, různě si s ní pohrává, strká do ní bokem a zároveň za ni tahá, až mříž konečně s ohlušujícím rachotem vyjede až ke stropu.

ALBIN

Za okny, ke kterým máma s tátou sedí zády, pomalu ubíhají stockholmské šéry. Poslední sluneční paprsky rozzářily koruny stromů a altánky na březích. Albina by zajímalo, jaké to asi je, sledovat odněkud ze soukromého mola tak velký trajekt. Táta říkal, že tyhle domy jsou aspoň desetkrát dražší než jejich řadovka.

Máma tvrdí, že peníze nepřinášejí štěstí, ale Albin neví, jak by v takovémto domě mohl být nešťastný. Ze všeho nejlepší by bylo, kdyby ten dům byl na úplně opuštěném ostrově, který by nikdo nenašel, pokud by to Albin nechtěl.

„Ty idioti z nákupního vůbec netuší, co mají dělat,“ řekne táta. „Pravá ruka neví, co dělá levá. A mě už fakt nebaví, že jsem jedinej, kdo po nich vždycky musí dát všechno do pořádku.“

Táta tvrdí, že má svoji práci hrozně rád, ale když o ní mluví, nikdy to tak nepůsobí. Neustále jen samé problémy. Problémy, které pokaždé způsobí někdo jiný. Táta je v tom vždycky nevinně a ostatní jsou buď blbí, nebo líní.

Když byl Albin malý, myslel si, že táta je ve všem nejlepší. Vyprávěl mu pohádky, ve kterých svět ohrožovali draci chrlící oheň, případně obří zemětřesení, a nakonec vždycky nastoupil na scénu on a všechny zachránil. Ale nejlepší bylo, když Albinovi vyprávěl, jak si ho vybrali v dětském domově ve Vietnamu. Jak táta okamžitě věděl, že Albin je jejich chlapeček, a pak ve Vietnamu zůstali několik měsíců, aby si na ně zvykl, než si ho odvezli do Švédska. Albin si myslel, že táta všechno zná a všechno umí. Jenže teď už ví, jak to je. Všechno, co táta vykládá, jsou jen pohádky.

Dneska v noci zase mluvil o babičce. To jsou vždycky nejhorší noci.

Možná bych to měl udělat jako máma. To by asi všem udělalo radost, ne?

Mluvil nahlas a odporně.

Byl jsem tak blbej a myslel jsem si, že jsem hodnej lásky.

Kdybys věřila, že tě bude chtít někdo jinej, dávno bys ode mě odešla. Ty i Abbe byste se mě ze všeho nejradši zbavili.

Albin ležel v posteli a nespal, poslouchal otcovy kroky v přízemí. Chtěl být připravený, až ho uslyší jít po schodech. Tátovy kroky na schodech jsou svébytný jazyk. Je na nich slyšet, jestli se blíží naštvaný táta, nebo jenom ubrečený táta. Jako by to byli dva naprosto odlišní tátové, i když oba říkají skoro to samé. A oba jsou stejně děsiví, protože vůbec neposlouchají nebo nechápou, co se jim říká. Občas se táta uprostřed noci vytratí. V takových chvílích říká, že to udělá, že už nemůže dál.

Chci, abys věděl, že jestli už to dál nezvládnu, tak to není tvoje vina, Abbe. To si v žádném případě nesmíš myslet.

Za okny proletí hejno racků. Otevírají a zavírají zobáky, ale do restaurace Charisma Buffet jejich křik nedolehne. Tady je slyšet jen cinkot příborů o porcelán a hlasité rozhovory. Kdyby tady byla Lo — a kdyby Lo byla pořád ještě Lo —, Albin by jí řekl, že dřív si lidi mysleli, že racci jsou duše zemřelých námořníků. A taky by jí řekl, že na dně Baltského moře leží spousta vraků. Spousta mrtvých námořníků, které už nikdo nikdy nenajde.

Jenže Lo ještě nepřišla. Začali jíst bez ní.

Lo s nimi vůbec nechtěla jet.

Albin se upřeně dívá do talíře. Zapečené brambory, masové kuličky, párek, marinovaný losos, vajíčka s krevetami. Albin má hlad, ale stejně nemá v žaludku na jídlo místo. Jako beton ho tam tlačí těžké myšlenky. Naposledy se s Lo viděl loni v létě. Máma, táta a Linda si pronajali chatičku v Grisslehamnu. Celý ten týden skoro denně pršelo a oni s Lo leželi na palandě a četli si. On spal nahoře a občas se neudržel a nakoukl dolů přes okraj a sledoval Loin obličej, jehož výraz se bezděky měnil, takže Albin hned věděl, jakou scénu v knížce asi čte. Každý večer si v přístavu dali zmrzlinu s posypem, i když pršelo. A Lo viděla hrozně moc hororů a večer z nich Albinovi vyprávěla ty největší hrůzy. Někdy se pak oba tak báli, že Albin musel spát dole v její posteli. Byli vzhůru, leželi vedle sebe a sledovali stíny v rozích a stromy pohupující se za oknem. Jako by se jim náhodou povedlo nakouknout za závěs, o kterém neměli ani tušení, a tam, za dobře známým světem, koutkem oka spatřili jiný svět. Bezedný svět, ve kterém se může skrývat cokoli. Albin se tak bál, až měl pocit, že jeho strach je magnet a že to, čeho se bojí, k sobě tím magnetem přitahuje. A přesto se mu tyhle chvíle líbily z celé dovolené nejvíc. Ležet pod peřinou s Lo, se strachem, který jako by se mezi jejich těly zhmotnil, a s hysterickým smíchem, který nebral konce.

„A jak se ti líbí v šesté třídě, Abbe?“ řekne Linda a strčí si do pusy lesklý kousek sledě.

„Celkem v pohodě,“ odpoví Albin.

„Pořád ještě ti to ve škole tak jde?“

„Je nejlepší ve třídě,“ řekne táta. „Učitelka mu dokonce dává úkoly navíc, aby se nenudil.“

Albin odloží příbor.

„V matice ne. Na matiku je dost lidí lepších než já.“

„Já jsem ve škole matiku nesnášela,“ řekne Linda. „Asi proto jsem z ní všechno zapomněla. Teď už sotva zvládnu pomáhat Lo s úkoly.“

„Abbe se jen potřebuje naučit, jak se má učit,“ prohlásí táta. „Doteď se vůbec nemusel snažit.“

„A jaký předmět máš nejradši?“ zeptá se Linda.

Albin se na Lindu podívá. Chystá se odpovědět. Teta je hodná. Jenže je to ten typ dospělého, který pořád klade ty stejné nudné otázky, jen aby se na něco ptal.

„Asi angličtinu a švédštinu,“ řekne.

„Hm,“ odtuší Linda. „Jasně, tebe vždycky bavilo čtení a vymýšlení příběhů. Lo byla taky taková, ale teď ji zajímají jen šminky a kluci.“

Beton v žaludku ještě ztěžkne.

„A už ses rozhodl, co chceš dělat, až budeš velký?“ pokračuje Linda přesně tak, jak Albin očekával.

Cítí na sobě otcův vyčkávavý pohled, ale tvrdohlavě sevře ústa.

„Chce být programátor. V tom je budoucnost,“ řekne táta. „Abbe má minimálně stejnou fantazii jako ti kluci, co vymysleli Spotify nebo Minecraft. Že jo, Abbe?“

Albin ho nenávidí. Tohle je tátův nápad, on jen mezitím přesvědčil sám sebe, že to chce vlastně taky. A přitom absolutně netuší, čím by chtěl být, ví jen, že už chce dokončit základku a jít na jinou školu.

„To je zajímavý,“ řekne Linda. „Tak na nás nezapomeň, až budeš ten multimilionář.“

Albin se pokusí o úsměv.

„A co Lo?“ řekne máma.

„Ta si vzala do hlavy, že bude herečka,“ řekne Linda a zasměje se. „A to by jí šlo, už teď je taková princeznička, až si říkám, že už by to stačilo.“

Její odpověď zní nacvičeně a Albina napadne, že to teta asi neříká poprvé. Není to vůči Lo hezké, ale máma jen kývne a usměje se.

„Překvapuje mě, že jí dovoluješ takové oblečení,“ řekne táta.

„Co? Jak to myslíš?“

„No, takhle nalíčená vypadá hrozně dospěle. Nejsem si jistej, jestli to vysílá správný signály.“

Máma se na něj nervózně podívá.

„Já bych řekla, že to Lo moc sluší,“ pronese. „Dnešní holky se prostě takhle oblékají.“

„Nebojíš se, že Lo moc brzo vyspěje?“ řekne táta a nespouští z Lindy oči. „Přece jenom nemá doma mužskej vzor.“

Kolem stolu se rozhostí naprosté ticho. Tyhle řeči na Albina doléhají tak těžce, že sotva dokáže sedět rovně. Znovu se podívá z okna. Tma je zase o několik odstínů černější.

„Jen tím chci říct, že po světě pobíhá fůra bláznů,“ řekne táta.

„Díky,“ odtuší Linda. „To vím.“

Máma si odkašle.

„Začíná taky celkem legračně mluvit,“ řekne máma. „To je pro Eskilstunu nějak typické nebo co?“

„Ne,“ řekne Linda a obrátí oči v sloup tak, že se na chvíli docela podobá Lo. „Takhle se baví s kamarádkama. Úplně z toho šílím.“

Táta vstane a Albin ho sleduje, jak si z kohoutku u bufetového stolu dočepuje víno až po okraj sklenice.

„Jak na tom je?“ zeptá se rychle Linda.

„Celkem dobře,“ řekne máma a podívá se na Albina.

Jako by bylo potřeba před ním něco tajit. Jako by už stejně všechno nevěděl.

Když si táta zase sedne, Linda si povzdechne a podívá se na hodinky.

„Já už té Lo prostě zavolám,“ prohlásí. „Jestli se chce najíst, už by měla přijít.“

„No, dochvilnost se naučila od své matky,“ řekne táta a nasadí ten výraz, jako že žertuje, ale přitom to myslí vážně.

„Já pro ni skočím,“ řekne Albin a vstane dřív, než někdo stihne protestovat.

Musí odsud pryč.

DAN

Dan běží po ocelovém schodišti pro zaměstnance do sedmého patra. Vezme to zkratkou přes správcovu depresivní kancelář bez oken. Na zdech tam visí staré námořní mapy, police jsou plné složek. Správce Andreas nevypadá o moc veseleji. Skoro ani nezvedne oči, když kolem něj Dan projde a otevře dveře ven do veřejných prostor. Zaplaví ho vlna rámusu a hudby. Upřeně se dívá na tmavočervený koberec, snaží se vypadat vystresovaně a zaneprázdněně a míří k informačnímu pultu. Prosím, nerušit.

Někdo ho vezme za loket.

„Nejste vy Dan Appelgren?“

Dan nasadí zářivý úsměv a obrátí se ke krátkovlasé ženě, která má na sobě modrobíle pruhované tričko. Dana by zajímalo, jestli všechny ty ženské nosí tahle trička i normálně, nebo si je berou jen na loď. Mají snad pocit, že vypadají námořnicky?

„Vinen,“ šarmantně se na ni zasměje.

„Já to věděla!“ vyhrkne žena, jako by si zasloužila potlesk vestoje.

Může jí být zhruba jako Danovi, ale vypadá dost zanedbaně. Horní ret má vrásčitý od kouření. Šedé odrosty. Tričko tak upnuté, že po stranách je vidět, jak se jí podprsenka zařezává do špeků.

„My jsme se do sebe s manželem zamilovali, zrovna když hráli Akutní zápal srdce,“ řekne.

„To moc rád slyším,“ odpoví Dan.

„Hm, dneska už je z něj samozřejmě exmanžel. Ale ta písnička mě nikdy neomrzí.“

Dan se zdvořile zasměje. Tipuje, že exmanžel ani jedinkrát nezalitoval, že od ní zdrhl.

„Ta měla tu Eurovizi vyhrát,“ pokračuje žena. „Ale tyhle řeči určitě posloucháte pořád.“

„Nikdy mě neomrzí to poslouchat,“ řekne Dan a mrkne na ni.

Kdepak, pomyslí si. Nikdy mě neomrzí poslouchat o mém nezdaru. O tom, že i můj vrchol byla vlastně prohra.

„No, jenom jsem vám to chtěla říct,“ řekne žena.

Ale dál stojí na místě. Zjevně ještě na něco čeká.

„Díky,“ odpoví Dan. „Moc to pro mě znamená.“

Žena nakonec kývne a zamíří k obchodu. Dan jde k informačnímu pultu a Mika mu beze slova podá mikrofon. Jako vždy se tváří útrpně. Jedině on vypadá, že Charismu nenávidí stejně jako Dan.

Dan si odkašle a zapne mikrofon.

„Milí cestující! Jsem Dan Appelgren a doufám, že vás pokud možno všechny uvidím večer v karaoke baru.“

Někteří lidé se zastaví a zvědavě si ho prohlížejí. Jeden drobný Asiat vytáhne mobil a Dan nasadí úsměv a počká na cvaknutí fotoaparátu.

Pak se znovu obrátí k mikrofonu a zmobilizuje veškerou energii, aby každou větu vyslovil tak, jako by na jejím konci bylo hned několik vykřičníků.

„Máme všechno od lidovek až po nejnovější hity! Pro každého se něco najde a hlavně nezapomeňte: zpívat umí každý! A samozřejmě nabízíme také pivo, víno a drinky za jedinečné ceny! Párty v karaoke baru začíná v devět hodin, najdete nás na přídi na sedmé palubě! Tak nashle večer!“

BALTIC CHARISMA

Trajekt pluje mezi šéry majestátním tempem patnácti uzlů. Na tmavé vodní hladině se odrážejí světla luceren a zář z nespočtu oken.

Na můstku je klid. Velitel Berggren si šel lehnout do kapitánské kajuty. Hlídka pátrá po případných malých loďkách, které by na radaru nemusely být vidět, a službu konající kormidelník dohlíží, aby loď dodržovala rychlostní omezení.

V kuchyni na osmé palubě nastala nejhektičtější hodina celého dne. Kuchaři a číšníci na sebe pokřikují. Od sporáků a fritéz se line syčení a pára, chřestí a cinkají velké koše s nádobím, které neustále putují do kouřících myček a zase ven. Rychlé klapání nožů o prkénka zní jako hejna datlů.

Ve wellness centru sedí ve vířivce manželé ve středních letech. Pod hladinou se drží za ruce. Dívají se ven velkými klenutými okny. Pod nimi se rozkládá otevřená paluba na přídi, kam se lidé přišli podívat na poslední ostrůvky a zátoky, než loď vypluje na otevřené moře. Slunce už zapadlo, ale obloha ještě není úplně tmavá.

Pia s Filipem právě přinesli do horního podlaží mezonetového apartmá kyblík s ledem a šampaňským a teď spolu věší na zeď velký plakát.

Správce Andreas sedí u svého stolu a dívá se, jak kolem znovu jde Dan Appelgren. Otevře desky. Když pomyslí na to, kolik účtů musí zaplatit, a na to, že po něm rejdařství chce, aby propustil část personálu, zmocní se ho beznaděj.

Chlapec jménem Albin stojí u schodů na šesté palubě. Prohlíží si vyvěšený plán lodi. Najde červenou tečku označující místo, kde právě stojí. Pohledem pročesává řady malých čtverečků s čísly kajut. Je jich strašně moc. A sem tam jsou na mapě bílá místa, takže mu celý nákres připadá jako nedoskládané puzzle. Albina by zajímalo, co v těch bílých místech asi je. Čísla 6512 a 6510 najde až na druhém konci lodi. Rozběhne se chodbou podél levoboku. I na nákresu vypadala celkem dlouhá. Ve skutečnosti je snad nekonečná. Dvě postarší paní se za ním s úsměvem otočí, když kolem nich proběhne.

Ve spoustě kajut si cestující nakoupili alkohol v tax free prodejně a posilňují se, než vyrazí na párty. Očekávání stoupá spolu s teplotou a objemem vypitých drinků. V jedné kajutě v pátém patře se koná rozlučka se svobodou. Ženichovi připevnili na hlavu bílý závoj. Zpívají pijáckou píseň.

Tmavovláska s tlustou vrstvou mejkapu ten zpěv slyší. Stojí před zrcadlem v kajutě jen pár metrů od oslavy. Nanese si na pleť ještě pudr. Prsa má povislá jako prázdné kožené váčky a přes tmavé šaty si oblékne ještě černý svetr. Zapne si ho až ke krku. Pomyslí na den, kdy takhle bude vypadat už pořád. Bude patřit ke Starým. Ta myšlenka ji naplní hrůzou, ale druhá možnost — že by se vysokého věku nedožila — není o nic méně děsivá. Podívá se z okna. Promne si ruce, jako by si je chtěla zahřát. Maso pod kůží se jí divně pohybuje, jako by nedrželo na kostech a šlachách. Na pravé ruce jí chybějí dva prsty. Jsou uříznuté těsně nad kloubem. Brzy bude tma, řekne. Otočí se k chlapci, který leží na manželské posteli. Ten se na ni nepodívá. Pospíším si, řekne žena a rozetře si na krk olej s šeříkovou vůní. Zdravým ukazováčkem pravé ruky si přejede po řetízku a zastaví se u medailonku. Pokusí se usmát. Zuby má zažloutlé. Na některých chybějí lupínky zubní skloviny. Chlapec nereaguje a ženě zmizí úsměv z tváře. Sklopí hlavu a vyjde na chodbu. Ruce si strčí do kapes svetru. Nervózně si prohlédne silné osvětlení a přidá do kroku. Její boty tiše šeptají do červeného koberce, žena míjí jedny dveře za druhými a všechny jsou stejné. Zpoza některých jsou slyšet hlasy. Parta chlapů něco skanduje, asi fotbalový chorál. Ženský smích. Hlasitá hudba, někdo zpívá Tlukot srdce si žádá tlukot jiného srdce. Tmavovláska je nervózní. Ví, že dělat to na lodi je příliš riskantní, jenže jinak se jí se synem nepovede dostat do Finska. Únava jí proměnila všechny kosti v kámen a tíží ji v celém těle. Prostupuje svaly. Je cítit až v duši. Jestli ještě nějakou mám. Těsně před ní se otevřou dveře, z kajuty se vypotácí několik asi dvacetiletých kluků a ona se co nejrychleji otočí k nejbližším dveřím a předstírá, že v kapse hledá klíče. Když parta dostatečně poodejde, vykročí dál. Diskrétně nasává pachy. Skupinka za sebou zanechala v úzké chodbě intenzivní vůni. Levná voda po holení. Teplá, čerstvě vysprchovaná kůže. Mokré vlasy. Mentolky a dehet. Čerstvě vyčištěné zuby. Ale nejsilnější je vůně jejich těl, očekávání a radostného opojení. Emoce pumpují lidem krev, vhánějí ji těsněji pod kůži. Vůně jsou tak silné, že na jazyku téměř cítí jejich chuť. Musí se ze všech sil ovládat. Vejde do boční chodby vedoucí k velkému schodišti. Tady už je lidí víc. Jde s davem do horních pater a upřeně se dívá na koberec. Snaží se soustředit, snaží se oddělit od sebe ty stovky syntetických pachů, které útočí na její chřípí. Pod nimi vnímá pach potu, krve, hormonů, moči. Ostrou kovovou stopu spermatu zaschlého na kůži. Maz z kořínků vlasů. Hlad v ní sílí. Potlačuje pochybnosti.

Její syn vyleze z postele a vykoukne ze dveří kajuty. Rozhlédne se po chodbě. Dopadne na něj světlo a odhalí tvář bílou a vrásčitou jako krepový papír. V duchu odhaduje, kolik času má, než se matka vrátí.

ALBIN

Vzadu se rozletí dveře a Albin sebou cukne. Otočí se. Z kajuty vyjde dvojice zhruba ve věku jeho rodičů. Žena se opírá o muže, ten ještě zavírá dveře a Albin si všimne proužku potu na košili mezi jeho lopatkami.

„Ty jo, já už se tak těším na bufet,“ řekne muž přehnaně nahlas, jako by jeho manželka nestála těsně vedle něj, ale někde daleko. „Vo tom se mi už tejden zdá.“

Žena kývne. Má těžká víčka. Připomíná Albinovi jednu Loinu panenku. Ta měla při položení na záda zavřít oči, jenže víčka se jí vždycky zasekla v polovině. Ani spící, ani bdící.

On ani ona si Albina nevšimnou. Vykročí směrem, odkud přišel. Albin jde dál. Snaží se přijít na to, kde jsou ta bílá místa z mapy, ale nedaří se mu to. V postranní chodbě se otevřou nějaké dveře, zrovna když jde kolem. Vyjdou z nich dvě hubené ženy ve třpytivých šatech. Obě mají podlouhlé obličeje a tenké rty natřené tmavě rudou rtěnkou, takže vypadají, jako by je někdo pořezal.

„Dneska večer si to užijem, mami,“ řekne jedna. „Hrozně si to užijem!“

„Dejte si bacha, kluci, už jdeme!“

Zasmějí se tak nahlas, až se to v chodbě rozléhá.

Když Albin konečně dorazí ke dveřím číslo 6510, skoro na konci chodby, opatrně na ně zaťuká. Čeká. Vnímá, jak chodba vibruje. Slyší otevírání a zavírání dveří. Znovu zaklepe.

„No jasně, furt nějaký stresy, to chceš!“ zařve zevnitř Lo a pak se dveře rozletí.

Vyčesala si vlasy do drdolu a zase má nějaký jiný obličej. Její pleť vypadá jakoby plastově a tak nějak neprostupně. Lesknou se jí rty a třpytí oční víčka. Když uvidí Albina, zatváří se, jako by se jí ulevilo. Jde zpátky do kajuty a Albin chvíli váhá, než vejde za ní.

„Viděl jsem Dana Appelgrena,“ řekne a vytáhne telefon. „Vyfotil jsem si ho.“

„Hustý,“ řekne Lo a ani se neotočí. „Můj nejoblíbenější zpěvák.“

Albin neodpoví. Lituje, že vůbec něco říkal. Lo si před postelí klekne na všechny čtyři. V celé kajutě je cítit její parfém. Na posteli leží oblečení a růžová kosmetická taštička. Na stolku před zrcadlem jsou rozházené šperky a šminky. Na zemi se válí velký kulatý kartáč a fén. Ten je ještě zapojený v zásuvce. Jako by se kajutou prohnala holčičí tsunami a všude po sobě zanechala trosky.

„Zuří, že jsem ještě nepřišla, co?“

„Jestli brzo nedorazíš, nestihneš se najíst,“ řekne Albin a sedne si na postel.

„Taková škoda,“ řekne Lo a zvedne se na kolena. „Jsem celá žhavá chytit z těch bacilů ňákou infekci, no jasně.“

Lo vytáhne láhev vodky, ale oproti těm, které Albin zná, je miniaturní. Kdyby to byla normálně velká láhev, byla by Lo obr. Odšroubuje uzávěr, sevře hrdlo lesklými rty a pije. Škytne a do očí se jí nahrnou slzy, ale jen se zasměje a podá láhev Albinovi.

„Chceš, nebo ne?“ řekne, a když Albin zavrtí hlavou, zaculí se. „Ještě jich pár mám, kdybys změnil názor.“

„Co když to najde Linda?“

„Tak řeknu, že to asi přehlídly uklízečky,“ opáčí Lo a vstane.

„Říkalas, že nikdy nezačneš pít.“

Lo se na něj podívá a tváří se skoro soucitně.

„Ale to nám bylo asi deset,“ řekne. „Copak tobě je furt deset?“

„Není.“

Albin působí hrozně dětsky. Radši měl být zticha. Neví, jak má s touhle Lo mluvit. Vůbec neví, kdo to vlastně je.

„A kdes ty flašky vzala?“

„No, proto jsem měla zpoždění. Obchod otevřeli teprve před chvílí.“

„Ale děti si nesmí kupovat alkohol.“

Dojde mu to v okamžiku, kdy to říká. Lo ty lahvičky ukradla. Dopije zbytek a strčí láhev pod postel.

„Díky za informaci,“ prohlásí, z kožené bundy vytáhne žvýkačku a strčí si ji do pusy. „Tak snad abysme šli.“

MADDE

Malá koupelna je plná teplé vlhké páry, která sladce ovocně voní. Madde si umyla vlasy, namydlila celé tělo, vyčistila obličej. Dál stojí pod teplým proudem vody a nechává si jím masírovat záda a ramena. Smývá ze sebe šedou všednost. Takzvanou realitu. Podívá se dolů k odtoku a představuje si, jak to všechno odtéká do Baltského moře.

V terminálu toho Madde vypila tak akorát. A teď si zajde se svou nejlepší kamarádkou na večeři do bufetu, bude tancovat a kdoví, co se stane pak? Na trajektech je možné všechno. A ona může být, kým chce. Nebo lépe řečeno konečně může být sama sebou.

Ráno si vzala v práci dovolenou. Až její kolegové pojedou metrem do Kisty, ona se Zandrou zahájí den snídaní se šampaňským.

Už brzy bude mít děsně moc volna, a to nejspíš děsně dlouho. Ale to je to poslední, na co bude dnes večer myslet. Nebude myslet na svého šéfa, který naklonil hlavu na stranu a lítostivě se na ni zadíval. Jako by snad nevěděla, že zrovna on vyinkasuje tučný bonus za úsporu, které dosáhl vyhozením jedné ekonomické asistentky.

Madde je ráda, že tenhle výlet nezrušila. Přesně tohle potřebuje.

„Tys tam umřela nebo co?“ zavolá na ni zpoza dveří Zandra. „Je to tu jak ve skleníku!“

„Už jdu!“

Madde jen nerada vypne horkou vodu a odhrne bílý koupelnový závěs. Vlasy si zamotá do turbanu z ručníku. Otře zrcadlo nad umyvadlem, ale svůj růžolící obličej uvidí jen na zlomek vteřiny, hned potom se sklo zase zamlží.

Vezme si další ručník, tak akorát drsný, a celá se utře dosucha. Kajutou se rozlehne začátek Livin’ on a Prayer. Madde se usměje a odhodí ručník. Kolikrát tuhle písničku se Zandrou poslouchaly? Tohle byla jedna z prvních desek, kterou si Madde koupila. Tehdy bydlely v Soldatgatan v Bodenu. A zrovna začaly chodit do čtvrté třídy. Právě objevily líčidla. Zandra psala svoje jméno se S, obě milovaly Jona Bon Joviho a myslely si, že se v téhle písničce zpívá o životě na prérii. Zandra otevře bez klepání dveře a strčí dovnitř láhev piva.

„Zase jsem viděla ty čtyři Italy,“ řekne. „V obchodě. Ty vole, ty jsou tak sexy, i když jsou malí.“

„Tak když jsou malí, můžeme si je vzít po dvou,“ řekne Madde a napije se.

Po sladkých jahodových koktejlech z terminálu jim pivo chutná ostře a alkoholicky.

„Hlavně aby nebyli malí na jistejch místech,“ řekne Zandra a taky si vezme láhev. „Tak na zdraví, ty stará štětko.“

„Na zdraví, mrcho.“

Láhve o sebe cinknou a Madde se znovu napije.

„Já už jsem docela na káry,“ řekne Zandra a opře se o rám dveří.

„Tak se mírni. Musíme vydržet celou noc.“

„Jasně že vydržíme. Tak starý zase nejsme.“

„To ne, ale znáš to,“ řekne Madde a přejede si tuhým deodorantem v podpaží. „Nesmíme přepálit start.“

„Jasná věc, mami,“ řekne Zandra a usměje se.

„Ty vole, já se dneska potřebuju bavit. Jinak se z toho zblázním.“

„To si piš, že se pobavíme. To nám jde dobře.“

Madde se namaže tělovým mlékem. Jsou v něm drobné lesknoucí se zlaté flitry, aby se jí třpytila pokožka.

Zandra odejde z koupelny a Madde se otočí k zrcadlu. Její obraz se objevuje v zrcadle, jako když se z mlhy vynořuje strašidlo. Napije se piva. V láhvi to příjemně šplouchne. Hudbu přehluší vrčení fénu, ale ona si stejně prozpěvuje — take my hand and we’ll make it I swear —, těsnou místnost postupně zaplňuje vůně balzámu a teplých vlasů. Madde si vlasy přestříká lakem a urovná je. Přípravu zakončí dalším sprejem se zlatými flitry, takže to vypadá, jako by měla celé vlasy zlaté. Pak se co nejrychleji nalíčí. Během nanášení očních stínů dopije pivo. Už se začíná potit.

„Potřebuju si dát cigáro,“ zavolá Zandra.

„Já taky,“ řekne Madde. „Hned jsem hotová.“

„Tak dělej. Mně už tady z toho čumění do zdi hrabe.“

Madde Zandře nepřipomene, že to ona zamluvila kajutu bez oken. Mají ji v prostřední chodbě deváté paluby. Je to taková malá krabice od bot vecpaná mezi další krabice od bot. Ale Zandra říkala, že v kajutě stejně budou jen spát. A možná ani to ne. A Madde si v duchu řekne, že teď bude muset být s penězi opatrnější, vzhledem k tomu, na co dneska nehodlá myslet.

„Tak jdi napřed, jestli ti to tak strašně vadí,“ zavolá Madde a prohlíží si výsledek v zrcadle.

Celá se leskne a třpytí. Ekonomická asistentka, brzy nezaměstnaná, je tatam.

Když vyjde do kajuty, rozesměje se. Zandra na zrcadlo nad stolem pověsila girlandu umělých květin. Uvnitř poupat slabě svítí žárovky.

„Jé, to je hezký,“ řekne Madde.

Zandra zapne televizi. Přepíná programy, dokud nenaladí přenos z tanečního parketu v Clubu Charisma. Zatím je tam prázdno. Ale tak to dlouho nezůstane. S Madde se už nemůžou dočkat.

„Na,“ řekne Zandra a podá jí panáka peprmintového likéru.

Vůně máty Madde osvěží.

„Tak na dnešní večer,“ pronese Zandra slavnostně. „Ať skončí, jak chce.“

„Úplně jak chce,“ řekne Madde a skleničku do sebe obrátí.

Teď teprve plavba oficiálně začala.

Madde si dřepne vedle kufru a začne se prohrabovat oblečením. Vytáhne černé minišaty, které jsou tak průhledné, že prakticky neexistují.

Oblékne si je, pověsí si do uší velké zlaté náušnice, stříkne do vzduchu oblak parfému a udělá v něm piruetu, aby voněla úplně všude. Zandra si teatrálně odkašle.

„Jak vypadám?“ zeptá se Madde.

„Dobře, bobře,“ řekne Zandra a vypojí z telefonu sluchátka. „A já taky. Tak jdem.“

Madde si dá do kabelky nejdůležitější líčidla. Zandra si přehodí kolem krku boa z labutího peří a upraví si prsa v podprsence. Vyjdou na chodbu. Dveře se zaseknou, nechtějí zapadnout do zámku, takže s nimi musí pořádně prásknout, aby se zavřely. Nějaký chlap, co taky zrovna odchází z kajuty, se na ně pobaveně podívá. Přejede je pohledem od hlavy k patě.

„Zapomněly jste se oblíct, děvčata?“ řekne slizce.

„Ne,“ odsekne Madde. „Zapomněly jsme se svlíct.“

Zandra se zahihňá a vezme ji za ruku.

MARIANNE

Marianne vystoupá do osmého patra. Vejde do široké chodby, kde jsou po levé straně okna od podlahy až ke stropu. Osvětlení je příjemné a tlumené. Lichotivé vůči všem, kdo se tu pohybují. Kolem projde mladý, na pohled čerstvě zamilovaný páreček. Skupina žen v jejím věku se hlasitě rozesměje. Marianne jde dál. Mine Poseidon, restauraci s bílými ubrusy na stolech. Pak projde kolem kavárny a irské hospody. Otočí se a na konci chodby, těsně vedle schodiště, po němž přišla, spatří restauraci, kterou hledala. Velké dveře z červeného kouřového skla, vedoucí do Charisma Buffetu, jsou otevřené. Ale Göran nikde. Přece se měli sejít tady venku, ne?

Marianne si stoupne k oknu. Soumrak už vytáhl z končícího dne všechnu šťávu. Marianne se naoko dívá na moře, ale ve skutečnosti si prohlíží svůj průhledný odraz. Má chuť na sklenku vína. Projede si rukou ve vlasech. Diskrétně si přivoní k zápěstí a napadne ji, jestli na sebe před odchodem z kajuty nenalila moc parfému.

Za jejími zády procházejí lidé a ona si je prohlíží ve skle. Všichni jako by přesně věděli, co chtějí a kam jdou. Ona sama nemá tušení.

Znovu si rukou pročísne vlasy. Najednou se jí zmocní nepříjemný pocit. Jako by měla pod kůží na zádech mravence. Připadá si, jako by ji někdo sledoval. Marianne se kradmo rozhlédne kolem. Görana nikde nevidí. Ale ten pocit v ní dál narůstá. Z Poseidonu zaslechne tóny klavíru. Z hospody se ozývá jakýsi irský rock.

Opodál u hracích automatů s velkými obrazovkami sedí parta postarších, nedbale oblečených chlapů. Vedle nich je stánek a u něj žena, která je fotografovala při nástupu na palubu. Marianne se otočí. Nahlédne do hospody. Je v ní docela tma. Na zrcadle za barem jsou čtyřlístky. Reklamy na černá piva takových těch značek, které chutnají jako mokrý bochník chleba. Zelená neonová cedule hlásá, že podnik se jmenuje McCharisma. Uvnitř jsou většinou muži, ale Göran mezi nimi není. Jen úplně vzadu sedí jediná žena. Má tmavé matné vlasy. Na sobě černý svetr a zdá se, že je jí zima. Navzdory tmě je vidět, že silně nalíčený obličej má zbrázděný hlubokými vráskami. Oči se skrývají ve stínu. Na stole před ní stojí nedotčené pivo.

Mravenci se dostávají Marianne pod kůži. Běhají jí až do konečků vlasů. Je si jistá, že tahle žena ji opravdu sleduje.

Má něco s obličejem. Něco je na ní špatně.

Něco nehraje.

To mě určitě jenom šálí zrak, pomyslí si Marianne. To ten nešťastný mejkap, kvůli kterému vypadá jako z toho starého filmu s Bette Davisovou. Ale proč by měla civět zrovna na mě?

Chodbou projdou dva muži s malými dětmi v nosítkách. Marianne se na miminka podívá, kulaté tvářičky, kopající nožky a rozesmátá bezzubá ústa.

„Tady jsi, karamelko!“

Chodbou k ní spěchá Göran. Úplně samozřejmě ji vezme za ruku. Vede ji k restauraci. Marianne se ještě naposledy podívá do McCharisma. Žena hledí do stolu. Vlasy jí zakrývají obličej. Teď už Marianne připadá jen jako smutná figurka. Osamělá. Ne zcela nepodobná jí samé.

Před bufetem na ně čekají Göranovi kamarádi. Číšník u pultíku vedle skleněných dveří se na ně neosobně usměje a na nákresu restaurace jim ukáže, kde je jejich stůl.

„Máš hlad?“ zeptá se Göran, když jdou ke stolu.

Změť hlasů a cinkání příborů na ni doléhají tak silně, až se jí zdá, že se každou chvíli rozpadne na atomy a zmizí. Uvědomí si, že by měla Göranovi odpovědět. Do nosu se jí line vůně teplého jídla. Přikývne. A pak spatří švédské stoly. Dlouhé řady pokrmů.

„No propáníčka,“ slyší se říkat. „Kde mám vůbec začít?“

Göran se zasměje a její údiv ho zjevně potěší. Marianne se na něj podívá a hlavou jí bleskne bláznivý nápad — možná že než z trajektu vystoupí, ještě se do něj zamiluje.

CALLE

V restauraci Poseidon se z reproduktorů linou tiché klavírní verze písní Franka Sinatry. Je tu málo hostů, a protože je ještě brzy, většinou mluví tiše.

Calle a Vincent se na sebe dívají přes obří tác mořských plodů, který jim právě postavili na bílý ubrus. Mezi nimi se na ledové tříšti tyčí hromada humrů, mořských i sladkovodních raků, čerstvých i uzených krevet, mušlí a krabích klepet.

„Dobrou chuť,“ řekne číšník s nagelovanými vlasy, pečlivě rozčepýřenými do všech stran.

„Tohle je trošku bizarní,“ řekne Vincent a zasměje se, když číšník odejde.

„Vždyť jsem ti to říkal,“ řekne Calle a pozvedne sklenici šampaňského. „Na zdraví.“

„Jo,“ odpoví Vincent. „A na to, že konečně poznávám i tuhle část tvého života.“

Oba se napijí. Calle je tak nervózní, že skoro nemůže polknout. Podívá se na svou ruku a je překvapený, že se mu netřese.

Když se převlékali k večeři, málem zpanikařil. Prohlížel si, co všechno si s sebou zabalil. Ať už to dopadne jakkoli, tenhle večer si budou navždycky pamatovat, a on chce ve Vincentových vzpomínkách vypadat dobře. Rozhodl se pro černé sako a bílé tričko. A martensky v barvě volské krve.

„Jaký je to pocit, být zase jednou tady?“ zeptá se Vincent. „Je to tu pořád stejné?“

Calle přikývne. Když se nalodili, ucítil vůně, které z Charismy nikdy nevyčichnou. Nasládlý dusivý pach kocoviny, zvětralé pivo a čistidla, která jsou cítit jako koberec politý octem. Jako by se přenesl o osm let zpátky. Vybavily se mu nejen vzpomínky na Charismu, ale i na to, jaký tehdy byl. S tím nepočítal. A došlo mu, že to možná vůbec nebyl dobrý nápad.

„Dost to tu sešlo,“ řekne. „A je tu míň lidí. Charisma už si asi v konkurenci nestojí moc dobře. Nové trajekty jsou mnohem větší a luxusnější.“

Calle se snaží mluvit vesele, ale pohled na Charismu v tak zchátralém stavu ho docela zklamal. Anebo ji možná jen vidí jinýma očima.

„No, naše apartmá je rozhodně dost luxusní,“ usměje se Vincent.

„Proto je taky skoro pořád prázdný,“ řekne Calle. „Málokdo je za jeden den na trajektu ochotný zaplatit takovou sumu.“

„A kolik to teda stojí?“

„Nevím. Filip mi zařídil slevu.“

Filip, který teď nejspíš s Piou chystá jejich apartmá.

Calle sleduje, jak se Vincent natáhl pro krabí klepeto a rozlomil ho.

„Ty nebudeš jíst?“ zeptá se, namočí krabí maso do aioli a strčí si ho do pusy.

„Ale jo,“ řekne Calle a snaží se nevypadat, že je tak nervózní, až z toho má skoro psychózu. „Jen nemám moc hlad.“

„V tomhle mě přece nemůžeš nechat.“

Calle si vezme krevetu. Neobratnými prsty ji začne loupat. Chutná gumově a on mechanicky kouše.

„To je skoro kýč, jak je venku hezky,“ řekne Vincent a podívá se z okna. „Pak se musíme jít podívat na venkovní palubu.“

Ostrovy teď v tmavomodrém vzduchu vypadají jen jako hutnější tma. Mezi stromy sem tam probleskne světlo a tančí po vodní hladině. Calle souhlasně zamručí. Prohlíží si Vincenta z profilu. Trochu hrbolatý nos. Tmavé vlasy. Superhrdinsky hranatá brada. Knírek zdůrazňující výrazně klenuté rty. Modré oči, ve kterých se vždy odrážejí okolní barevné odstíny, přesně jako ve vodě. Vincentův obličej je tak živoucí. Kolikrát už se na něj Calle podíval s pocitem, že ho vidí poprvé v životě?

„Když se na to Baltské moře dívám, jen těžko se mi věří, že je opravdu tak znečištěné,“ řekne Vincent. „Pamatuješ se na ten dokument, co jsme spolu viděli?“

„Ano,“ řekne Calle a zadívá se na korýše, z nichž ani jednoho nevylovili z vod za jejich okny.

V tom filmu, o kterém Vincent mluvil, ukazovali, jak ruské trajekty denně vypouštějí do moře splašky po tisících cestujících.

„Kdyby Poseidon fakt existoval, nejspíš by se usadil někde jinde,“ řekne Calle.

Vincent se zasměje, vezme si krevetu a oloupe ji.

Od jejich prvního rande uběhlo pět let a Calle dlouho nemohl překonat pocit, že si Vincenta nezaslouží, že si nezaslouží takové štěstí. Nedávno se konečně zabydleli v novém bytě a Calle se každé ráno probouzí v ložnici s vysokými bílými zdmi a napadá ho, jak se to vlastně všechno stalo. Ještě pořád nemůže uvěřit, že s Vincentem mají společný domov.

A teď se chystá požádat o ještě větší štěstí.

„Vnímáš mě?“ zeptá se Vincent a Calle zavrtí hlavou.

„Jen je to hrozně zvláštní, být zase na Charismě.“

Pak si Calle všimne ženy v uniformě ostrahy, která jde k jejich stolu. Vlasy má stažené do drdolu uprostřed temene, na stejném místě jako kdysi. Ale teď už je má prošedivělé, takže to vypadá, jako by jich měla míň. Uniformu má o pár čísel větší, než když se viděli naposledy. A navzdory širokému úsměvu vypadá unaveně.

„Calle!“ řekne. „Slyšela jsem zvěsti, že s námi dneska popluješ. Já tě tak ráda vidím!“

Hlas má úplně stejný. Teplý, vřelý a jen krůček od smíchu. Její hlas má magickou schopnost uklidňovat opilé a agresivní pasažéry. Ale dokáže být ostrý jako břitva, když je to potřeba. Kolikrát se jen se spolu procházeli po venkovní palubě a mluvili a mluvili a mluvili?

„Ahoj,“ řekne Calle a vstane. „Vypadáš pořád stejně.“

„A ty ses pořád ještě nenaučil lhát,“ řekne Pia a vroucně ho obejme. „Ale hrozně moc ti to sluší.“

Pia o krok ustoupí, prohlédne si Calleho odshora dolů, pohladí ho po vyholené hlavě a usměje se.

„Sluší ti úspěch,“ pokračuje. „A vousy taky.“

„Tohle je Vincent,“ řekne Calle. „Můj přítel.“

Vincent vstane a potřese si s Piou rukou. Zvědavě se na sebe podívají.

„Pěkný kérky,“ ukáže Pia na tetování, která Vincentovi pokrývají paže. Klasický japonský styl, ale se švédskými motivy. Brusinky a losi. A lososi místo kaprů koi.

„Rád vás poznávám,“ řekne Vincent a zase si sedne. „Vy byste mi mohla vyprávět, jaký byl Calle před osmi lety.“

„Ztracenej,“ ozve se Calle až moc rychle a usměje se až moc zeširoka.

„Moc ztracenej zase nebyl,“ namítne Pia. „Kdyby tu neskončil, určitě už by z něj byl vedoucí prodejny.“

Při těch slovech se tváří skoro pyšně.

„Pia patří k ostraze,“ vysvětlí Calle.

„To jsem pochopil podle té uniformy,“ usměje se Vincent. „Jaké to je?“

„No,“ řekne Pia. „Něco mě tady ještě pořád drží. Hlavně to, že mám ráda svoje kolegy. Aspoň většinu. Na lodi nás pracuje skoro dvě stě.“

Vincent hvízdne.

„Ale z cestujících by se jeden občas zbláznil,“ pokračuje Pia. „Někdy mám pocit, jako bych dělala ve školce pro dospělý.“

Vincent se zasměje.

„Já bych řekl, že je tu překvapivej klid,“ řekne. „Tyhle lodě koneckonců nejsou moc známé.“

„Uvidíme, co budete říkat, až se přiblíží půlnoc,“ prohlásí Pia a podívá se na Calleho. „Ale dneska večer by tu mohl být klid. Je to tak padesát na padesát.“

„Padesát na padesát?“ zopakuje Vincent. „A čeho?“

„Docela často je tu převis chlapů,“ vysvětlí Calle. „A to je pak často samá rvačka.“

„No jo, když není sex, tak se musí něčím zabavit,“ řekne Pia a položí Callemu ruku na rameno. „Ale povídej. Co že to teď děláš?“

Calle se na ni podívá. Pomyslí si, že to hraje dobře. Ale pak si uvědomí, že to Pia vážně neví. V telefonu se k tomu nikdy nedostali. To se bavili hlavně o Vincentovi a o tom, proč sem Calle jede.

„Jsem krajinný architekt.“

Calle s použitím toho slova váhá. Ještě si na to nezvykl. Každé ráno, když jde do té elegantní kanceláře ve Skanstullu, mu to připadá jako vtip.

„Takže děláš s kytkama a tak?“ zeptá se Pia.

„To ani ne. Dalo by se říct, že krajinný architekt dělá úplně to samé jako normální architekt, akorát neřeší domy.“

Zdá se mu, že to znělo falešně. Snad s ní nejedná povýšeně?

„Aha,“ řekne Pia nejistě.

„Kreslím krajiny,“ řekne Calle. „Od stromů, které mají vysázet v parku, až po tvar náměstí…“

„V životě mě nenapadlo, že to taky musí někdo dělat,“ řekne Pia.

„To je normální, lidi to obvykle nenapadne,“ pokračuje Calle. „To už je holt v povaze toho povolání. Když je krajinný architekt dobrý, nikdo si jeho práce nevšimne.“

Calle neví, jestli se vyjádřil srozumitelně, připadá mu, že už se do toho nějak moc zapletl.

„To zní drsně,“ řekne Pia. „Já jsem vždycky věděla, že z tebe něco bude.“

„A co ty? Jak se máš?“ řekne Calle, aby změnil téma. „Děti už musíš mít velké, ne?“

„Dvacet a dvacet jedna,“ odpoví Pia.

Calle nevěřícně zavrtí hlavou. Jednou se s nimi viděl, když pár nocí spal v jejím domě na Ålandách. Tehdy byly obě v pubertě a on měl dojem, že uvízl ve špatné napodobenině Vymítače ďábla, jak se tam neustále ozývalo práskání dveří, dupot, jekot. A Pia byla čerstvě rozvedená. A stejně měla dost síly, aby poslouchala o jeho problémech. Páni, jak byl tehdy ještě mladý.

„Máte na lodi domluveného něco extra?“ zeptá se Pia.

„Na dnešní večer počítám s komentovanou prohlídkou,“ odpoví Vincent. „A na zítřek nás Calle objednal na wellness.“

„Fajn,“ řekne Pia a otočí se ke Callemu. „Heleď, ale jestli chceš Vincentovi fakt něco ukázat, tak bysme měli jít na můstek, až se najíte.“

Z Piiných úst to zní tak samozřejmě, jako by ji to zrovna napadlo. Calle se na ni vděčně podívá.

„Myslíš, že by to šlo?“ řekne.

„Určitě. Dneska večer řídí Berggren a s tím se přece znáš,“ pokračuje Pia a znovu se podívá na Vincenta. „Po jedenáctým září se na můstek nikdo vodit nesmí, ale ve vašem případě kapitán určitě udělá výjimku.“

„To by byla paráda,“ řekne Vincent. „Samozřejmě pokud bysme nerušili.“

„To je v pohodě,“ odpoví Pia. „Až tu skončíte, vyzvednu vás.“

„Díky, jsi hodná,“ řekne Calle.

„To nic,“ odbude ho Pia. „A mimochodem, pozdravuje tě Filip.“

Pia odejde, Calle dopije šampaňské a Vincent jim oběma dolije.

„Ta vypadala mile,“ řekne Vincent.

„Taky že je milá,“ podotkne Calle. „Právě díky ní jsem sebral odvahu dát výpověď a zapsat se na školu.“

A poděkoval jsem jí tak, že jsem jí zmizel ze života, pomyslí si.

„Jak jsi myslel to, žes byl ztracenej?“ zeptá se Vincent a vezme si mořského raka. „Samý pařby nebo co?“

„Dalo by se říct. Skoro denně jsem byl po šichtě namol.“

Párkrát mu druhý den ráno naměřili příliš mnoho promile. Zdravotní sestra Raili, která měla dýchání do balonku na starosti, mu s politováním oznámila, že má povinnost to nahlásit. Zavolal si ho k sobě kapitán Berggren a správce. Dozvěděl se, že má poslední šanci. Slíbil, že už nebude pít. Ale samozřejmě pil.

„Ale nešlo jen o to,“ pokračuje Calle. „To se těžko vysvětluje.“

„Zkus to. Jsem zvědavej.“

„No, já jsem si myslel, že ta práce tady bude dočasná. Ale čas prostě plynul. Prostě… vydělával jsem víc, než se mi v tom věku mohlo snít. Se všema příplatkama jsem měsíčně dostával třeba pětadvacet tisíc. A kromě chlastu tu skoro není za co utrácet. A i ten jsme kupovali levně. Máme tady určitý povolený množství, do kterýho ti prodaj alkohol skoro zadarmo. A Filip, kamarád, mě zval do baru, kde dělá.“

Calle se odmlčí a uvažuje. Jak to má vysvětlit?

„Tenhle divnej svět je jako bublina a všechno mimo ni ti po chvíli připadá neskutečný.“

„Nikdy se ti po nich nestýská?“ zeptá se Vincent.

Calle se zamyslí. Vydlabává maso z humřího ocasu, aby získal trochu času. Nepamatuje si, že by se někdy bavil tak dobře jako tady na trajektu. Pia s Filipem byli nejlepší kamarádi, jaké kdy měl. Ale on celou dobu věděl, že musí někam dál, než tady uvízne. Jen nevěděl jak.

A taky mu tady pár věcí dost vadilo. Ale jak moc si tady zvykl, stejně pochopil až zpětně, když se vrátil do normálního světa. Na lodi panovala extrémní macho kultura. Finové tvrdili, že všichni Švédi jsou buzny. A Švédi se ze všech sil snažili dokázat, že se Finové pletou. Všudypřítomný rasismus. Vedoucí prodejny dovedl s významným pohledem říct, že dneska to v terminálu vypadá černě. Nebo Lill, prodavačka v parfumerii, dokázala bez uzardění prohlásit, že pomáhat Afričankám vybrat si parfém je těžký, protože ony prostě voněj jinak. A pak ten nezničitelný mýtus o tom, že Arabové si berou na palubu plynové vařiče a vaří si v kajutě, protože jsou moc velcí škrti na to, aby se šli najíst do restaurace. A Calle sám sebe nesnášel za to, že proti tomu nic nenamítal častěji. Zřetelněji. Že se nezeptal, kdo ty Araby s vařiči vlastně viděl. Byl tehdy moc mladý. Moc zbabělý.

A tak radši hrál „srandovního teplouše“. Využil každou příležitost, aby získal laciné body nějakým vtipem o gayích, než ho někdo stačil předběhnout. Dával najevo, že pro místní machisty nepředstavuje žádné nebezpečí. Vklouzl do role afektovaného a zženštilého kamaráda holek. Bylo to lehké. Až moc lehké. Nakonec už pořádně nevěděl, jaký je ve skutečnosti. Jen Pia s Filipem ho znali i z jiné stránky.

A pak tu byl ještě ten jeho cynismus, který sílil přímo úměrně délce pobytu na lodi. Opilství. Celé dny se setkávat s lidmi v těch nejprimitivnějších stavech. A nejhorší pasažéři byli ti, kteří brali plavbu ironicky. Jako lidskou zoo. Na všechny si ukazovali a posmívali se.

Kdyby Calle zůstal, byl by ztratil důvěru v lidstvo.

Když pomyslel na to, jak Pia vypadala šťastně, že ho zase vidí, sousto humra mu úplně bobtnalo v ústech. Proč jí přestal volat?

Ze všeho nejdřív přišly roky na škole v Alnarpu. To byla nová sociální bublina, a pokaždé když přijel do Stockholmu, chtěl prostě být s Vincentem. Věděli, že nejsou výjimka a že i pro ně je vztah na dálku těžký. Pak začátky v kanceláři. Další bublina. Bylo tak jednoduché na Piu a Filipa zapomenout, myslet si, že je spojovala jen práce. Práce a kalby.

Calle si uvědomí, že Vincent čeká na odpověď. Stýská se mu po nich?

„No, my jsme si tak trochu psali na Facebooku,“ řekne s plnými ústy. „Ale je to těžký. Znáš to.“

Callemu pípne telefon a on si pečlivě utře ruce do látkového ubrousku. Pak drží telefon tak, aby Vincent neviděl na displej.

TAK TEN JE ZA DESET BODŮ Z DESETI! 🙂 V KAJUTĚ JE VŠECHNO HOTOVÝ, BRZY AHOJ/PIA.

MADDE

Z plakátu vedle schodiště se na Madde dívá Dan Appelgren. Na sobě má hezký oblek, vypadá v něm trochu jako mafián a směje se s rukou za krkem, skoro jako by se před objektivem trochu styděl, ale přitom mu to hrozně sluší. Ten je tak děsně sexy. Na něm je jasně vidět, že to v posteli umí. Ten ví, co chce a jak toho dosáhnout.

„Mamince se po tobě taky stýská,“ říká Zandra do telefonu. „Hrozně moc.“

Dan je teď někde tady na trajektu. Při tom pomyšlení Madde zamrazí. Ohlédne se přes rameno do chodby, kterou přišly. Ví, že tady v devátém patře je mezonetové apartmá. Možná Dan bydlí zrovna tam. Třeba se sprchoval současně s ní, jen o pár metrů dál. Madde se na něj ještě naposledy podívá a pak vyrazí dolů po schodech.

„A zítra večer touhle dobou tě vyzvednu u tatínka,“ řekne Zandra.

Madde doufala, že Zandra s ní zítra večer půjde ven. Celou cestu z Finska mohly pít a pak vyrazit rovnou do města. Zandra tvrdí, že její ex si s ní nechce prohazovat dny, ale Madde pochybuje, že se ho kamarádka snažila nějak přemlouvat. Všichni zestárli a jsou z nich nudní patroni. Občas se jim nikam nechce, i když by všichni mohli. Jako by už byli v důchodu. A Madde přemýšlí, jaké to bude, až zůstane bez práce a nebude mít sociální vyžití ani přes den.

Na to nemysli, řekne si. Dnešní večer patří nám, tak ho hlavně nesmíš pokazit ještě dřív, než začal.

„Uvidíš, že si to večer skvěle užijete,“ vrká Zandra a Madde by chtěla, aby už to položila.

Právě dorazily do osmého patra ke vchodu do Charisma Buffetu.

„Moc ode mě pozdravuj tatínka,“ říká Zandra. „Večer ti nebudu moct zavolat, ale slibuju, že na tebe budu myslet, až si půjdu lehnout. Jasně, holčičko. Nebuď smutná. Pusinku. Mám tě ráda. Papa. Pusu, pusu, všechno bude v pohodě. Pusu a pa.“

„Co je?“ zeptá se jí Madde, když procházejí otevřenými dveřmi do restaurace.

„Myslím, že jsem ji uklidnila,“ řekne Zandra. „Zdál se jí o mně zlej sen.“

Madde poslouchá napůl ucha. Ujme se jich hubený blonďatý číšník s odstávajícíma ušima. Toho tady Madde ještě neviděla.

„Jdete pozdě,“ řekne mrzutě, když si na seznamu odškrtne jejich jména. „Máte jen hodinu a čtvrt, pak přijdou další hosté.“

„Hm,“ odsekne Madde. „A co jako? Co je vám po tom?“

„Stůl číslo dvacet pět,“ zamručí číšník a ukáže na plánek. „Je to napravo u okna.“

„Já vím,“ řekne Madde netrpělivě. „My jsme štamgasti.“

„Ten byl teda nepříjemnej,“ řekne Zandra, když jdou ke stolu.

„To teda jo. Jako bysme přišly pozdě na večeři u předávání Nobelovek.“

Ale Madde je ten chlápek s kravskýma očima upřímně ukradený. Od dlouhých bufetových stolů se line příjemná vůně a je tu spousta lidí. V Madde bublá očekávání jako bublinky ve skleničce šampaňského.

Madde si vezme podnos a talíř. Zkušeně si na něj nakládá taštičky, pomazánky a šunku, vajíčka natvrdo, marinovaného lososa a krevety, využívá plochu talíře co nejefektivněji, jako by s jídlem hrála tetris. Na brambory, chleba a vůbec na všechno, co jen zaplácne žaludek, kašle. Pak jdou ke kohoutkům. Každá si vezme dvě skleničky a naplní je až po okraj bílým vínem. Jakmile si sednou, přiťuknou si. Víno je sladké a krásně vychlazené. Madde si vyfotí talíř a po dvou pokusech se jí obrázek povede nahrát na sociální sítě. Pustí se do jídla. Je vynikající. Jako vždy.

Madde už se na Charismě plavila určitě aspoň dvacetkrát. Poprvé ještě jako dítě. S rodinou tehdy jeli na dovolenou do Stockholmu a pobyt zakončili plavbou. Madde se to hrozně líbilo. Byli tady v Charisma Buffetu a ona si říkala, že takhle si musí připadat boháči ze seriálu Falcon Crest. Tehdy si poprvé uvědomila, že mimo Boden existuje docela jiný svět a že by do něj klidně mohla patřit. Kdyby se jí povedlo nějak se mezi tyhle lidi dostat. Jistým způsobem je zásluhou tohohle trajektu, že se odstěhovala do Stockholmu. A Zandra šla díkybohu s ní.

Teď už Madde samozřejmě ví, že boháči by na trajekt do Finska v životě nevkročili. Ale to je jedno. Jí ještě pořád dělá dětinskou radost se na něm svézt. Jako by se jí povedlo oklamat všednost. Na jediný den si zaskočit do úplně jiného vesmíru.

Zandře to dneska ohromně sluší. Vlasy si zapletla do dvou copů stažených gumičkami, které mají stejnou barvu jako její boa, takže připomíná tu Zandru, kterou Madde poznala téměř před třiceti lety. Holku, kterou ostatní děti šikanovaly, protože šišlala a měla přehnaně ochraňovatelské rodiče. Rodiče, kteří se už tehdy shodli na tom, že Madde má na jejich dceru špatný vliv.

„Chci si ještě připít,“ navrhne Madde a překvapí ji, že se jí už začíná plést jazyk. „Na nás. Na to, jaký jsme jedničky.“

Zandra zvedne skleničku.

„Na zdraví jak svině,“ řekne a vypije ji do dna.

Madde Zandru napodobí.

„Ty jsi stejně furt moje nej kámoška, víš to, že jo?“

„Jasně že to vím,“ zasměje se Zandra. „Kdo jinej by to s tebou taky vydržel.“

„Děvko,“ řekne Madde a usrkne si z druhé skleničky.

Zandra se zase zasměje. Jeden přední zub jí překrývá druhý a Madde tenhle zub miluje. Asi už se opravdu dost opila, když začíná být sentimentální.

„A ta tvoje práce,“ prohlásí Zandra, „to se urovná, jasný?“

Madde se znovu napije.

„Pak si musíme zajít na karaoke,“ navrhne.

„Jasně,“ přitaká Zandra. „Chtěla bych taky bejt Danova groupie.“

„Ne, páč toho jsem si už zabrala já. Ty si zapíchej s těma Taliánama.“

„No, na quattro stagioni bych chuť měla,“ řekne Zandra.

„Tak prosím tě bez hub.“

Zandra se rozesměje, jak to umí jen ona. Zakloní hlavu. Velká prsa se jí ve výstřihu natřásají. Z otevřené pusy jí trochu vyčuhuje jazyk. Nenechat se strhnout tímhle smíchem je vyloučeno.

A najednou zmizí i druhá sklenička vína. Ale můžou si dolít. Ještě skoro hodinu můžou jíst a pít po libosti. Madde už je vlastně docela plná, ale ještě se toho dá tolik ochutnat. Odstrčí talíř na stranu. Nechá ho na stole a jde si přidat. Talíře jsou tu jako ubrousky. Na jedno použití. O ten starý se někdo postará.

ALBIN

Táta vypráví o Irmě, jedné z pečovatelek, které se starají o mámu, když on je v práci. Tahle ženská neustále sedí u stolu, kouří, čte časopisy a vykládá o svém psovi, případně o svých milostných problémech, místo aby pracovala. To tátu obvykle dost štve, ale teď má dobrou náladu. Přidává další a další vtipné historky a máma s tetou Lindou se smějí na celé kolo.

Právě teď je táta v nejlepší kondici. Skvěle se mu daří pečovatelku napodobovat a líčí všechno tak živě, že si to každý dovede představit. Jenže si neustále chodí dolévat víno. A vůbec si nevšimne, že máma s tetou se svých skleniček sotva dotkly.

Proč pořád pije? Přece musí vědět, jak to skončí.

A proč mu to máma s Lindou nikdy neřeknou, vždycky ho nejdřív povzbuzují a pak po sobě začnou pokukovat, až když už je pozdě?

„To mi trochu připomíná tu naši sousedku, když jsme byli malí,“ řekne Linda. „Tu Jonssonovou nebo Johanssonovou.“

„Koho?“ řekne táta.

„Ale vždyť víš. S jejím synem jsem chodila do třídy. To byl ten, co chodil pořád v tom samém. Mám dojem, že hrál florbal.“

„Nemůžu si pamatovat všechny tvoje spolužáky, sotva si pamatuju ty svoje.“

„Já vím,“ řekne Linda. „Jen se ti snažím připomenout tu babku odvedle. No, babku, tehdy jí mohlo být jako nám teď.“

Linda se zasměje, ale táta na ni jen netrpělivě zírá. Albinovi je tety líto.

„Její pes si jednou něco udělal se zadní tlapou a ona ho pak celé léto vozila v kočárku,“ pokračuje Linda.

„Aha,“ řekne táta. „Tak to si pamatuju. Tím jsi možná mohla začít, jestli jsi mi ji chtěla připomenout.“

Linda se zatváří zoufale.

„A co s ní teda je?“ zeptá se táta.

„Nic,“ řekne Linda. „To je všechno. Že vozila psa v kočárku, jako by to bylo mimino. Na to si určitě mohla najít taky takovou pečovatelku.“

Táta se zhluboka napije vína. Nepohne ani brvou.

„Páni,“ řekne máma. „Lidi se někdy do těch svých mazlíčků úplně zblázní. Ale dá se to pochopit. Vždyť jsou to členové rodiny.“

Máma si odkašle a strčí si do pusy kousek čokoládového dortu. Albin si taky vezme a namočí si ho do šlehačky. Okraje dortu jsou nádherně vláčné.

„Hm, to chceš!“ řekne Lo a zatřepe telefonem. „Jsem úplně na větvi, jakej je tady super signál!“

Nějací dva lidi od vedlejšího stolu se po ní otočí.

„Koukej to položit,“ zavrčí na ni Linda. „Taky by ses mohla trochu věnovat nám.“

Lo se na Lindu podívá a zúží se jí oči. Ale telefon odloží.

„Ne že bych měla na výběr,“ odsekne.

Linda si povzdechne a otočí se k mámě a tátovi. „Občas mám dojem, že Lo ten mobil přirostl k ruce. Je úplně závislá na sociálních sítích.“

„Hm, my jsme Albinovi tohle všechno zakázali,“ řekne táta. „Pěkně si počká, dokud mu nebude patnáct.“

„Já nejsem o moc lepší, ale stejně,“ řekne Linda. „Mám pocit, že čím víc komunikačních prostředků máme, tím míň komunikujeme.“

„To mám úplně nejradši, když máš originální názory, mami. Fakt.“

Lo protočí oči tak vysoko, až si Albin říká, že opíšou celý kruh.

„Tak to ale je,“ řekne Linda. „Neumíš nic jinýho než jen pípat s telefonem.“

„Pípat?“

Lo se neslyšně zasměje.

„Jo!“ řekne Linda. „Jako by tě už nic jinýho nezajímalo.“

„Sorry, jestli si občas zapomenu zapsat ty úžasně zajímavý věci, co říkáš.“

„Lo, to by stačilo!“ skoro zařve Linda. „Tvoje chování už mě nebaví! Jestli ten mobil nepoložíš, tak ti ho zabavím.“

„Já už jsem ho položila,“ odfrkne si Lo.

Dvojice od vedlejšího stolu scénu pozoruje a zjevně se výborně baví.

„Ten dort je ale výborný,“ řekne máma a prosebně se podívá na Albina. „Pamatuješ se na to léto, jak jste s Lo pořád pekli dortíky?“

Albin kývne. Tehdy jim bylo osm. Jedli je, až jim celá pusa chutnala po čokoládě, a mezitím se váleli na gauči a pouštěli si na počítači jeden film za druhým.

Tou dobou máma ještě chodila. Měla dlouhé vlasy a každý večer, než si šla lehnout, si je rozčesávala. Táta měl vlasy ještě spíš blonďaté než šedé. A taky ještě žila babička, ale na to Albin nijak zvlášť nemyslel, protože se s ní nikdy nesetkal. Až po její smrti o ní táta vždycky začal mluvit, když pil.

„Byli jste neuvěřitelní,“ vzpomíná Linda. „Klidně jste napůl spořádali celý dort. A pili jste litry mléka!“

„Pít mlíko vřele doporučuju široký veřejnosti. Chápete, že je to vlastně tělní tekutina?“

Když to Lo říká, podívá se přímo na Albina a Albin v ní na chvíli zahlédne záblesk té staré Lo.

Zasměje se. Projede vidličkou šlehačku a strčí si ji do pusy. Ochutná. Lo se zasměje.

„Ze starýho špinavýho vemena,“ dodá Lo.

„Výborná,“ řekne Albin.

Máma se tváří zklamaně.

Kdyby tu nebyli dospělí, Albin by Lo upozornil, že jako malá sála mámě mléko z prsu. Nahlas se tomu zasměje a v zádech ho zamrazí hnusem.

„Nebo takový vajíčka,“ pokračuje Lo a ukáže na zbytky na Lindině talíři. „To jsou vlastně krámy, ale ze zadku.“

„Nech toho,“ řekne táta.

„Ano, buď tak hodná,“ přidá se Linda.

Kdyby tak Lo věděla, že máma má vedle postele nočník. Používá ho, když to v noci nestihne na záchod.

Občas jí Albin musí na záchod pomoct. To její sedátko jí pak umyje zadek, takže Albin s ní tam dole nemusí nic dělat, ale na těch pár pajdavých kroků zpátky k vozíku se máma musí někoho přidržovat.

O pár stolů dál se zase smějí ty holky z terminálu a Lo se na ně zamračí.

„Třicítky s copánkama, to chceš,“ řekne. „Škoda že tamta vypadá jako nejvypasenější pětiletý děcko na světě.“

Albin se zase zasměje, ale dospělí poznámku ignorují.

„Ale možná to tak chtěla,“ pokračuje Lo. „Možná to byl její životní cíl. V takovým případě nám jí nemusí bejt líto. Páč vlastně dosáhla, čeho chtěla.“

„To stačí,“ řekne Linda. „Jen počkej, až budeš starší. Uvidíš, že být dokonalá za všech okolností vůbec není jednoduché.“

„Aspoň se hezky směje,“ zaculí se Lo. „Já jsem dojedla. Nemohli bysme se s Albinem projít po lodi?“

Lo odstrčí židli a táta se chystá protestovat.

„Prosím,“ řekne Albin. „Vždyť jsme se s Lo tak hrozně dlouho neviděli.“

„Nevím, jestli je to dobrý nápad,“ řekne táta takovým tím tónem, kterým dává najevo, že to vlastně ví.

„Za mě můžou, pokud to nevadí vám,“ řekne Linda a podívá se na Lo. „Možná to bude pro všechny nejlepší.“

Táta se prosebně podívá na mámu, ale už ho přehlasovali. Albin se musí přemáhat, aby na židli netrpělivě nenadskakoval.

„Nejpozději v jedenáct budete v posteli,“ přikáže Linda a Lo se zase usměje. „Nechci, abyste tu běhali sami, až tady budou všichni opilí.“

„Někdo z nás vás přijde zkontrolovat do kajuty,“ řekne táta. „Přesně v jedenáct.“

„Slibujem,“ přitaká Albin.

„A nemluvte s cizími lidmi…“

„Tati,“ přeruší ho Albin. „My přece víme.“

„…a kdybyste nás potřebovali a nefungovaly vám mobily, tak poproste o pomoc někoho z personálu. Anebo jděte k informačnímu pultu a dejte nás vyvolat. A jestli půjdete ven, tak se nevěšte na zábradlí, protože kdybyste spadli do vody…“

„Uklidni se, Mårtene,“ zasměje se máma. „Přece neposíláme děti do války, jen jim dopřejeme trochu volné zábavy.“

„Z těchhle lodí se ale fakt ztrácejí lidi,“ namítne táta.

„Já vím,“ řekne Lo a podívá se na něj. „Máma mojí kamarádky na trajektu pracovala. Jenže ti, co se ztratí, jsou tak namol, že neví, co dělají, anebo skočí, protože chtějí spáchat sebevraždu. No, a my pít nebudeme a taky nejsme jako babička…“

Albin spíš vycítí než uvidí, jak táta ztuhl.

„Lo!“ vykřikne Linda.

„Promiň,“ řekne Lo a nespouští tátu z očí. „Jen jako že je to v pohodě. Budeme hodný. Já si chci jenom v obchodě koupit bonbony a pak půjdem do kajuty a pustíme si film. Že jo, Abbe?“

Albin horlivě přikývne.

„Bude to v pohodě, Mårtene,“ řekne Linda. „Občas je to k neuvěření, ale když je to potřeba, Lo umí být docela vyspělá.“

„V jedenáct,“ řekne táta. „Nejpozději.“

Albin s Lo vstanou.

„Já jsem taky dojedla,“ oznámí Linda. „Tak co říkáte, nepůjdeme se tu taky porozhlédnout?“

Máma si z klína sundá ubrousek a položí ho na špinavý talíř. Táta vstane a zapotácí se. Požádá nějakou rodinu za sebou, aby se posunuli a máma mohla na vozíku projet. Malá blonďatá holčička se na mámu zvědavě podívá.

„Ty jsi mimino?“ zeptá se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trajekt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.