Marie Terezie

300 let od narození

Jiří Weigl, Jan Sechter, Ferdinand Trauttmansdorff
Jaroslav Čechura, Jindřich Forejt, Karl Vocelka
Vladimír Liška, Milan Hlavačka, Eduard Maur
Josef Pekař, Václav Junek, Michal Skořepa

Publikace č. 39/2017

Vydává Institut Václava Klause

Šárecká 29, 160 00 Praha 6

e-mail: office@institutvk.cz

Editoři: Marek Loužek, Jana Čechurová

Do epub upravil Vladimír Vyskočil – KORŠACH

Vydání první, říjen 2017

ISBN 978-80-7542-039-8 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7542-040-4 (e-book)

MK ČR E 14013

Předmluva

Tři sta let od narození Marie Terezie je výročím, které by rozhodně nemělo zapadnout. Když Marie Terezie nastupovala k moci, stala se sice panovnicí obrovské říše, která však připomínala spíše kolos na hliněných nohou. Monarchie nebyla vnitřně jednotná a státní pokladna byla prázdná. Marie Terezie proto musela prosadit finanční a správní reformy, které by připravily cestu modernizaci země. Institut Václava Klause na ni vzpomíná novým sborníkem.

V části A přinášíme texty ze semináře „Marie Terezie – 300 let od narození“ z 15. června 2017. Výkonný ředitel IVK Jiří Weigl vysvětluje, že Marie Terezie ztělesňovala konzervativní pokrok a chápala potřeby doby. Velvyslanec ČR v Rakousku Jan Sechter rozebírá ekonomické reformy Marie Terezie. Bývalý velvyslanec Rakouské republiky v ČR Ferdinand Trauttmansdorff hodnotí historické dědictví Marie Terezie. Profesor Katolické teologické fakulty UK Jaroslav Čechura diskutuje reflexi Marie Terezie v českém dějepisectví. Jindřich Forejt z Institutu Václava Klause vysvětluje panovnickou posloupnost v rodu Marie Terezie.

V části B uveřejňujeme zajímavé doplňkové texty. Profesor Vídeňské univerzity Karl Vocelka vyvrací populární klišé o Marii Terezii. Publicista Vladimír Liška charakterizuje Marii Terezii jako osvícenou panovnici. Milan Hlavačka z Historického ústavu Akademie věd ČR zkoumá soukromý život Marie Terezie. Podle emeritního profesora Filosofické fakulty UK Eduarda Maura se Marie Terezie se zasloužila o modernizaci monarchie. Publicista Václav Junek připojuje dva opomíjené bonusy krásné královny. Analytik České spořitelny Michal Skořepa argumentuje, že reformy Marie Terezie přispěly k pozdějšímu rozvoji ekonomiky v Evropě.

V části C přinášíme zajímavé historické přílohy. Jde o originál Pragmatické sankce z 19. dubna 1713, v němž císař Karel VI. ustanovuje nedělitelnost habsburských držav a v případě vymření mužské linie Habsburků nástupnictví linie ženské. Z patentů Marie Terezie přetiskujeme titulní stránku patentu o všeobecném školním řádu z 6. prosince 1774 a robotního patentu pro království české z 13. srpna 1775, kterým Marie Terezie upravuje poddanské povinnosti podle majetkových poměrů poddaných. Od českého historika Josefa Pekaře přetiskujeme úryvek o Marii Terezii z učebnice „Dějiny československé“ (1921). Nechybí ani reprodukce barevných obrazů Marie Terezie.

Tereziánské reformy měly za cíl zajistit finanční prostředky pro vybudování silné armády, která by dokázala zajistit bezpečnost a mezinárodní postavení země. Přestože zrušení nevolnictví a náboženskou toleranci zavedl až Josef II., byly první, byť nesmělé kroky podniknuty již za Marie Terezie. Ačkoli Slezsko už Marie Terezie zpět nevybojovala, jeho ztráta – protože bylo obýváno především Němci a Poláky – zvýšila váhu českého etnika v rámci českých zemí, což usnadnilo politickou emancipaci Čechů v 19. století. Marii Terezii tedy vděčíme za více, než by se mohlo na první pohled zdát.

Marek Loužek, editor

V Praze, 17. srpna 2017

| A |
Texty ze semináře IVK „Marie Terezie – 300 let od narození“
(15. června 2017)

Marie Terezie chápala potřeby doby

Jiří Weigl, výkonný ředitel Institutu Václava Klause

Letos 13. května uplynulo 300 let od narození jediné panovnice na českém trůně – Marie Terezie z dynastie Habsburků, kterou běžně označujeme jako císařovnu, přestože císařovnou Svaté říše římské nikdy nebyla (jako žena jí být totiž nemohla). Institut Václava Klause se rozhodl uspořádat k tomuto výročí seminář z několika důvodů. Chtěl bych o nich obšírněji pohovořit.

Asi mi dá většina čtenářů za pravdu, že české dějiny, tak jak jsou prezentovány a vnímány pozdějšími generacemi, se vyznačují zvláštní přetržitostí, jež má původ v dějinných převratech, které se v této zemi periodicky opakují. Ty mají za následek, že některá období z paměti národa mizí, vypadávají, či je alespoň vyvíjena silná snaha, aby vypadly, aby se po delší době vracely využity k novým interpretacím, v zájmu nových bojů a střetů v naší zemi. Tak to jde od doby husitské, zamlčované a démonizované v rekatolizační době pobělohorské, aby po více než třech staletích vzpomínka na husitství znovu ožila v éře obrozenecké, pokládající je za idealizovaný vrchol protiněmeckého vzepětí českého národa. Z doby pobělohorské učinilo obrozenecké dějepisectví naopak dobu temna opomíjenou a přehlíženou. Poté obrozeneckou symboliku zavrhl protektorát, vynášející ty historické události a postavy alespoň zdánlivě symbolizující podřízení Říši, aby obrozenecká obsese husitstvím získala v době komunistické nový náboj jako předobraz beztřídní společnosti. A doba polistopadová má tendenci opakovat staré chyby a některé nepohodlné historické kapitoly ostrakizovat.

Konzervativní pokrok

Osobnost královny Marie Terezie patří k obětem těchto bojů. Jako habsburská královna období pozdního baroka se vynořuje z končící „doby temna“ v osnovách českých škol po celé uplynulé století jako korpulentní matróna, která měla hodně dětí a zavedla povinnou školní docházku (ve skutečnosti vzdělávací povinnost). Tím se pro žactvo všech věků stala osobou a priori nesympatickou a vylepšit jí to v českém prostředí nemohl navíc ani její německý původ a pevná katolická víra. Není divu, že se v dosavadní mainstreamové historické paměti většiny našeho národa nachází někde na okraji znalostí a zájmu. My jsme přesvědčeni, že je to místo nedůstojné a nehodné této velké panovnice. Proto jsme se rozhodli uspořádat tento seminář a pozvat na něj přední odborníky a osobnosti, které k tomuto tématu mají co říci.

Marie Terezie nepochybně byla osobností pro historický vývoj Rakouska i českých zemí velmi významnou. Považuji ji v rozporu s jejím převažujícím obrazem za průkopnici nastupující, či spíše hlásící se moderní doby, která zásadně změnila Evropu i naši zem. Marie Terezie je svým způsobem zvláštní a vybízí k paradoxním charakteristikám – je zosobněním konzervativního pokroku, uskutečňovatelkou změn z pozice obránce tradic. Byla obhájkyní minulé doby, neflirtovala s módními osvícenci jako jiní velcí absolutističtí panovníci Evropy té doby – ruská Kateřina Veliká nebo celoživotní nepřítel Marie Terezie pruský Fridrich II. Veliký. Držela se své jezuitské výchovy, považovala se za panovnici z Boží milosti, občas podléhala bigotním předsudkům, jako při vypovězení židů z Čech v roce 1744, byla oddanou milující manželkou a pečlivou mnohonásobnou matkou.

Přesto chápala potřeby doby a potřebu změn, chtěla-li své stále ještě středověké nesourodé soustátí udržet. Byla je nucena bránit proti nejslavnějšímu válečníkovi a reformátorovi své doby – pruskému králi Fridrichu II. Velikému i proti ambicím ludvíkovské Francie a jejího bavorského klienta. Začala jako mladá dívka na otcovském trůně – plod tzv. pragmatické sankce, bez zkušeností, peněz a vojáků. Měla ale zdravý rozum a schopnost získat si spojence a podporu – jako v Bratislavě v září 1741, kdy dokázala podle legendy dojmout s batoletem Josefem II. na rukou zpupné uherské magnáty a ti jí s tasenými šavlemi přísahali podporu a ochotu položit „vitam et sangvinem pro rege nostro“ (život a krev pro našeho krále), jak říká tradice. Dokázala uzavírat koalice s jinými velmocemi a uměla si vybrat schopné spolupracovníky, jako byl například moravský šlechtic Václav Antonín Kounic, úspěšný diplomat a kancléř, který tradičního nepřítele Rakouska – francouzského krále – dokázal proměnit v zetě rakouské panovnice, nešťastného manžela neméně nešťastné Marie Antoinetty.

Tradice a reformy

Marie Terezie, lpící na tradici, se dokázala poučit a napodobit cizí, především pruské vzory tam, kde se jí to zdálo potřebné. A tak položila pevné základy kvalitního školství a výkonné byrokracie, které efektivně podpíraly její říši po dalšího půldruhého století. Zahájila přebudování zmateného konglomerátu historických zemí a národů v centralizovaný stát s moderní armádou a racionální správou. Sjednotila měnu i míry a váhy, zavedla nový daňový systém, pojmem se stal tereziánský katastr a raabizace. Byla to její vláda, která ukázala směr jejímu daleko radikálnějšímu osvícenému synovi, reformátorovi Josefu II., s nímž  si na sklonku své vlády tolik nerozuměla. U Marie Terezie je těžko hovořit o osvícenském absolutismu. Za osvícenou se nepovažovala a jako panovnice odkázala budoucím generacím neokázalý, skromný a spolehlivý styl vlády, který dobře odpovídal nastupující občanské době.

Jako jedna z mála Habsburků se nechala korunovat českou královnou (v roce 1743). Nezapomněla, že ji české stavy zradily a postavily se za války o rakouské dědictví na stranu Karla VII. Bavorského, který se po dobytí Prahy prohlásil českým králem. Čechy proto ráda neměla, ale na rozdíl od svých předků vzbouřencům odpustila. Pražský hrad vděčí za svou velkolepou a majestátní podobu z velké části právě její přestavbě. Přestože pro naše předky se její vláda nemusela zdát právě šťastná vzhledem k tomu, že Čechy i Morava byly většinou bojištěm nekonečných válek a nevyhnuly se jim ani epidemie a hladomor – příčina slavného selského povstání proti vrchnosti ve východních Čechách, a její racionalizace správy je také synonymem pro germanizaci, ve skutečnosti její vláda vytvořila předpoklady pro pozdější obnovení české suverenity.

Rozvoj školství a počátky vědy stojí za úsvitem národního obrození a zájmu o český jazyk. Klíčovou událostí pak byla pro vývoj v zemích Koruny české ztráta Slezska, obývaného německým obyvatelstvem. Důsledkem toho byla česká většina, která v dalších obdobích jenom narůstala a sílila.

Dnes, v éře agresivního feminismu, budou mnozí zdůrazňovat to, že byla jedinou ženou na našem trůně a že je to málo. Marie Terezie byla velkou panovnicí, ale nikoliv proto, že by ji poháněla touha vyrovnat se mužům. Poznamenala svou dobu i epochu následující svou trpělivou, spolehlivou a oddanou službou dynastii, vlasti, manželovi i početným dětem. Může nám být vzorem i po třech staletích.

Ekonomické reformy Marie Terezie

Jan Sechter, bývalý velvyslanec ČR v Rakousku

Jubilejní výročí jsou jistě vhodnou příležitostí vzpomínat, hodnotit a vracet se k historickým postavám našich dějin. Je potěšující, že jsme s dosaženou úrovní česko–rakouských vztahů dnes schopni vzájemně a s respektem s našimi rakouskými sousedy posuzovat a hodnotit historické osobnosti a dokonce i vytvářet koncepty výstav a realizovat je. V loňském roce instituce obou zemí spolupracovaly na přípravě výstav věnovaných výročí císaře Františka Josefa I. Vlastivědné muzeum v Olomouci obohatilo sérii výstav uspořádaných v Rakousku a nabídlo pohled na císaře očima Čechů a Moravanů. Muzeum se podobně věnovalo v letošním roce i Marii Terezii, převážně z pohledu regionálního, ale o nic méně zajímavého, než představují učebnicové „velké“ dějiny její doby.

Marie Terezie využívala nepříliš časté možnosti cestovat po monarchii k setkávání s místními obyvateli, důsledně si nechávala překládat celý protokol akcí včetně lidových písní v podání místních obyvatel, aby mohla alespoň trochu poznat život místních Hanáků. Olomouc si oblíbila také proto, že obstála v rozhodujícím okamžiku pruské expanze na jih. Po prohrané válce o Slezsko představovala obrana Olomouce a vítězství nad Prusy na Hané zásadní okamžik soupeření obou velmocí. Obléhání města a jeho bombardování z Tabulového vrchu by v případě úspěchu mohlo otevřít pruské armádě cestu až k Vídni. Marie Terezie si tohoto vítězství velmi cenila a poskytla proto městu trvalou roční subvenci na připomínání bojových tradic a na slavnostní střelby ve výroční den osvobození Olomouce v celkové výši 800 zlatých.

Tyto příklady uvádím, protože si v příštím jubilejním roce 2018 budeme s Rakouskem společně připomínat sté výročí konce Rakouska-Uherska a založení Československé a Rakouské republiky, padesáté výročí událostí roku 1968 a rakouské pomoci československým uprchlíkům i další výročí končící osmičkou – revoluční rok 1848 nebo třeba konec samostatnosti a likvidaci republik nacistickým Německem 1938. S optimismem věřím, že se vzpomínka neponese v duchu neproduktivní nostalgie po monarchii, ale projekty společných výstav a kritický pohled na Rakousko-Uhersko, postavení jeho národů, jeho zánik v první světové válce a současně vznik nových států přispějí k pozitivní identitě Čechů a Rakušanů v Evropě.

Období merkantilismu

Jaké byly ekonomické příčiny reformního snažení Rakouska pod vládou Marie Terezie? Rakousko a jeho národy se v osmnáctém století ocitly v systémové krizi. Prohraná válka o Slezsko, krátkodobě neřešitelné zadlužení rozpočtů, nemožnost financovat armádu a také tzv. malá doba ledová v Evropě, z dnešního pohledu dosud nevysvětlená klimatická anomálie, přinesly celé střední Evropě hospodářský úpadek, neúrodu a podvýživu obyvatelstva. Prohra s Pruskem ve válce o Slezsko, která měla sama o sobě také příčiny ekonomické, přinesla Rakousku velké hospodářské ztráty, např. čtvrtina tkalců v Rakousku se po válce stala poddanými Pruska. Na druhé straně porážka urychlila reformní vůli.

Hlavním cílem reforem bylo zlepšit produktivitu v zemědělství a uvolnit síly nově vznikajícím manufakturám. V ideálním případě měl rolník uživit svoji rodinu a ještě být schopen odvádět kontribuce. K tomu bylo potřebné zásadním způsobem liberalizovat řemeslnou a manufakturní výrobu. V roce 1731 povolila Marie Terezie průmyslovou činnost v územích, které dříve Rakousko deklarovalo jako agrární. Rolníkům povolila vedlejší činnost vázanou na zemědělství – mohli zpracovávat len a vyrábět textilní materiály. Nové typy výrob již nepodléhaly cechovnictví – od roku 1764 zpracování vlny, 1773 potisk textilu, barvířství a výrobu ponožek, aby od roku 1770 liberalizovala od vazby na cechy kompletně textilní průmysl. Nedostatek pracovních sil pro manufaktury pomohla řešit omezení počtu dnů věnovaných robotě. Stát si ponechal omezenou roli, např. schvaloval metodiku výroby šátků. Rodina mohla zaměstnávat děti od sedmi do patnácti let, které ale zároveň musely navštěvovat povinně školy.

Zcela v duchu merkantilismu, který ovládal tehdejší Evropu, se snažila podpořit ochrannými dovozními cly domácí produkci. Především jí záleželo na eliminaci dovozů z pruského Slezska, protože textilní výrobky se těšily velké oblibě, doprovázela je opatření k potlačení předsudků vůči domácí produkci. Cla se ovšem netýkala strojů. V duchu této logiky se poprvé v rakouské hospodářské politice objevil instrument vývozních subvencí a na druhé straně odstranění vnitřních cel (1775) a různých poplatků, mýtného na státních silnicích a na vodních cestách uvnitř Rakouska. Postupně se však objevovaly prvky, které celkově v hospodářství měly v důsledku negativní vliv. Vcelku střízlivě uplatňovaný systém subvencí, např. přímé podpory při neúrodě nebo finanční podpora vyplácená řemeslníkům ze Slezska, pokud se zavázali natrvalo se přestěhovat do Rakouska, se s postupem času šířil do mnoha dalších oblastí podnikání. Zřídily se subvence na nákup strojů a znovu se pozvolna začalo státem povolovat či licencovat konkrétní produkce.

S deklarovaným cílem zabránit v některých odvětvích nadprodukci nebo s merkantilistickým odkazem na dostatek či upřednostnění domácích produktů na sklonku vlády Marie Terezie znovu rychle vzrostl počet úplného zákazu dovozů. Zákaz postihl plátna, len, sklo, kamení a v Rakousku těžené suroviny až po cukr, kávu a hotové výrobky z vlny a z bavlny. Zaváděly se různé, často velmi sporné dotace, například finanční podpora újmy způsobené ztrátou zámořských trhů a nové daně, např. daň luxusu na různé látky nerakouské provenience, šperky, pálenku a později i na víno. Navzdory tomu, že tento systém se stával příčinou nekonkurenceschopnosti řady odvětví v Rakousku, udržel se v Rakousku až do poloviny devatenáctého století, mnohem déle než v jiných zemích Evropy. Pozitivním výsledkem první etapy reforem vlády Marie Terezie byl rychlý rozvoj průmyslu a podnikání. Jestliže v roce 1780 bylo v českých zemích 24 manufaktur a 31 000 řemeslníků, o dvacet let později bylo řemeslníků a pracovníků manufaktur již 530 000.

Církev byla postupně donucena alespoň částečně spolupracovat se státem. Některé čistě religiózní řády, které nevyvíjely hospodářskou činnost, byly zrušeny a kláštery přešly do vlastnictví státu a stát je pak prodával či pronajímal k podnikání. Církevní statky ale podléhaly daňové povinnosti.

Daňová reforma

Znovuobnovení suverenity státu spatřovala Marie Terezie v daňové a v administrativní reformě. Daně v Rakousku byly podle způsobu jejich výběru dvojí – kameralia vybírala centrální vláda z hornické činnosti, z ražby mincí, z cel a nepřímé daně, např. z práva várečného a dalších, a kontributionalia, která vybírala zemská šlechta, která měla povinnost udržovat bojeschopné vojsko. Marie Terezie se rozhodla systém výběru daní sjednotit, vybírat je centrálně a z centra je i přerozdělovat. Ke zdůvodnění uváděla jako příklad pruskou část Slezska, kterou ztratila a kde pruská administrativa po převzetí moci vykazovala ve všech parametrech lepší výběr daní, než ve Slezsku dříve inkasovala rakouská šlechta.

Přes objektivní důvody se reforma setkala s velkým odporem, neboť představovala zásadní mocenský přesun směrem do Vídně. Šlechta argumentovala, že přijde-li o právo vybírat daně, úplně se smaže rozdíl mezi pánem a poddaným. Nejodbojnější šlechta, která reprezentovala při jednáních Štýrsko a Kraňsko, si vymohla pokusnou tříletou dobu, v Korutanech se začaly daně vybírat centrálně bez souhlasu šlechty. Česká šlechta reprezentovaná kancléřem Bedřichem Augustem Harrachem se pokusila daňovou reformu úplně zvrátit. Harrach navrhl obrácený systém – vybírat všechny daně a poplatky v zemích a odvádět příslušnou část daňového výnosu centrální vládě do Vídně. Protože jeho návrh začal získávat podporu šlechty z dalších rakouských zemí, byl Harrach za svůj návrh nejprve izolován a pak tvrdě potrestán. Navzdory své formální roli místodržícího českých zemí ztratil přístup k císařovně, která s ním komunikovala přes třetí osoby, aby nakonec byl propuštěn z císařských služeb.

Události spojené s daňovou reformou a ztrátou části suverenity zemské šlechty dnes rakouská historiografie hodnotí z hlediska budoucího vývoje Rakouska negativně, protože se již nikdy nepodařilo mezi Vídní a českou zemskou šlechtou obnovit důvěru. Hierarchické uspořádání se netýkalo jen finančních a administrativních záležitostí, ale bylo základem centralismu ve všech oblastech života společnosti.

Ani zřízení katastru se neobešlo bez problémů, reforma narazila v řadě oblastí na organizovaný bojkot a několikrát se musela odkládat její daňová část. Málo pomáhaly i motivační prvky, mezi které patřila třeba odměna za oznámení nenahlášeného pozemku. Stabilního daňového výnosu se Rakousko dočkalo až po napoleonských válkách, kdy katastr začal být funkční. Také sčítání lidu, domácích zvířat a s nimi související evidence domů a jejich číslování ve městech se nepodařilo provést napoprvé v roce 1754, ale až v letech 1770–1772.

Tereziánská měnová reforma, která spočívala v první fázi ve stanovení pevného obsahu stříbra v měnové jednotce, ve stanovení parity k měnám okolních států a ve sjednocení různých měnových jednotek používaných v jednotlivých oblastech Rakouska do tolarové a zlatkové soustavy měla na hospodářství zprvu nepochybně kladný vliv. Podobně velmi rychle pozitivní funkci začala plnit vídeňská burza zřízená 1771 a jednotný systém měr a vah. Měna se stala přijímaným platidlem i v Arábii, Osmanské říši a ve velké části severní a východní Afriky. V Etiopii se mincí platilo až do konce druhé světové války. Další část měnové reformy, zavedení papírových „bankocetlí“, které měly povzbudit hospodářství a urychlit hospodářský rozvoj, se však obrátila ve svůj protiklad. Bankovky, které představovaly neúročené dluhopisy vídeňské banky, se staly naopak katalyzátorem klasického hyperinflačního vývoje, který přivedl v roce 1811 rakouskou měnu k úplnému zhroucení.

Literatura:

Iby, E. – Mutschlechner, M. – Telesko, W. – Vocelka, K. (Hrsg.): Maria Theresia 1717–1780. Strategin – Mutter – Reformerin: Wien, Nationalbibliothek 2017. Katalog k výstavě.

Komlos, J: Die Habsburgermonarchie als Zollunion: Wien, Österreichischer Bundesverlag 1986.

Komlos, J.: Ernährung und wirtschaftliche Entwicklung unter Maria Theresia und Joseph II.: Wien, Österreichischer Bundesverlag 1991.

Komlos, J.: Economic Development in the Habsburger Monarchy in the ninetheenth Century. Essays: New York, NY, Columbia University Press 1983.

Leitich, A.T.: Maria Theresia. Die Macht einer Kaiserin: Frankfurt am Main, Ullstein 1990.

Srbik, H. R. von: Der staatliche Exporthandel Österreichs von Leopold I. bis Maria Theresia: Wien, Braumüller 1907.

Historické dědictví Marie Terezie

Ferdinand Trauttsmansdorff, bývalý velvyslanec Rakouska v ČR

Pro mne jakožto bývalého rakouského velvyslance zde v Praze a potomka Marie Terezie je obzvlášť velkou ctí i výzvou, že se zde mohu věnovat této přeci jen neobyčejné osobnosti novodobějších dějin. Hovořím-li o královně zemí Koruny české, je tomu také z toho důvodu, že Marie Terezie, která je zejména v Rakousku, avšak i v mezinárodním měřítku titulována jako císařovna, jakožto žena ani císařovnou být nemohla. Královnou českých zemí však byla.

Habsburská nadvláda

Skutečně – Marie Terezie je zejména v Rakousku oslavována jako mimořádná panovnická osobnost, ačkoliv také v Rakousku odstup vůči rodu Habsburků i tendenci hodnotit habsburské vládce kriticky vnímáme opakovaně a ve velmi výrazné míře. Marie Terezie je ale velmi dobře probádána, také pokud jde o její osobnost a její osobní vnímání jako panovnice, náležící stále ještě do baroka a absolutismu. Díky tomu k ní máme snadnější přístup a je lépe uchopitelná. Byla však také ženou, což představuje nejen z dnešního pohledu bonus. Navzdory svému základnímu, konzervativnímu postoji spustila již velmi brzy osvíceneckými reformami vývoj, který se v radikálnější podobě rozvinul díky jejímu synovi Josefu II., a pravděpodobně také zabránil tomu, aby byli Habsburkové v Rakousku smeteni revolucí podobným způsobem jako Bourboni ve Francii.

Dalo by se tedy očekávat, že postava Marie Terezie bude z českého pohledu vnímána jako ještě problematičtější. Přesto vše mám pocit, že je Marie Terezie – navzdory veškerému kritickému postoji – a více, než bychom například očekávali v Rakousku, vnímána jako součást českého historického dědictví a že je takto i přijímána. Marie Terezie vlastně představuje vše problematické, co je v zemích Koruny české z habsburskou vládou spojováno – přinejmenším ve smyslu české národní historiografie vytvořené ke konci vlády rodu Habsburků. Od doby smrti Rudolfa II. až do korunovace Marie Terezie královnou zemí Koruny české dne 12. května 1743 musely Čechy, tedy Češi, Moravané a Slezané, ve stejné míře jako české zemské stavy přijmout, že Praha ustoupila Vídni jakožto sídlo císaře stranou. To zůstalo beze změny i nadále, avšak korunovace Marie Terezie královnou zemí Koruny české zde neměla pouze symbolický význam. Svou vládu v Čechách si musela teprve vybojovat, v žádném případě jí nespadla do klína.

Také z pohledu vývoje skutečného českého nacionalismu a v souvislosti s protireformací muselo být vládnutí vídeňského panovnického rodu Habsburků ve spojení se společenskou mocí v podobě katolické církve svým způsobem vnímáno jako nadvláda. Věcných důvodů pro to bylo samozřejmě mnoho. Stereotyp cizí habsburské nadvlády a potlačování tudíž zajisté nelze připisovat pouze národní české historiografii z doby konce vlády habsburské monarchie. Tato historiografie byla v konečném důsledku rozvinuta také v souvislosti s českým národním obrozením, které označilo celé období od roku 1620 za „dobu temna“, což také přirozeně postrádalo jistou diferenciaci.

Kromě tehdy skutečně proběhlého historického vývoje zde byl – přinejmenším při pohledu zvenčí – pozdější vývoj redukován na málo rozlišované stereotypy. K tomu přispělo v neposlední řadě samozřejmě také, že Čechy, a tím pádem i česká inteligence ovlivňující vývoj českého národa, musely po katastrofě z roku 1866 a poté, kdy bylo při této události prolito mnoho české krve, strpět zvláštní regulaci rakousko-uherského vyrovnání. Co jen vše nemuselo české civilní obyvatelstvo po sedmileté válce včetně hladomoru a napoleonských válek znovu protrpět a posléze uznat, je, že vídeňský dvůr nebyl ochoten ani schopen dobrat se s Královstvím českým podobného řešení.

Macecha Čech jako klišé

Přesto mám však dojem, že postava Marie Terezie je také dnes v České republice hodnocena diferencovaněji a s vyššími požadavky na objektivitu, než je tomu v Rakousku. Byla tudíž Marie Terezie vrcholem zmiňované doby temna, anebo je zapotřebí tuto panovnickou osobnost vnímat střízlivěji také z českého pohledu? Liší se český a rakouský náhled na věc?

Lze Marii Terezii považovat za součást českého, avšak i společného českého a rakouského – nebo snad také středoevropského – historického dědictví, k němuž se i v dnešní době můžeme bez uměle vytvořeného odstupu hlásit? Má tím pádem osobnost Marie Terezie také význam pro naši společnou střední Evropu a evropskou myšlenku tady a dnes? Rád bych se těmito otázkami trochu zabýval v krátkém čase z pohledu přesvědčeného přítele České republiky, který pochází z Rakouska.

Za prvé je zapotřebí uvědomit si, že Království české Marii Terezii v souvislosti s rozepřemi ohledně dědictví císaře Karla VI. nespadlo do klína. Bavorský král Karel Albert – který se na krátkou dobu stal také císařem – projevoval snahu chopit se Čech. Již v roce 1742 mu čeští zemští stavové vzdávali hold. Jednalo se o sympatie vůči Bavorsku, o odklon od vlády neoblíbených Habsburků, anebo to části českých stavů, které vzdávali hold bavorskému kurfiřtovi, považovali vzhledem k okolnostem víceméně za nutnost?

Stoupenci česko-bavorského přátelství, které posílilo zejména v uplynulých letech, by mohli být v pokušení a reinterpretovat, že byl tehdy vzdáván hold a panovala snaha o dědičné propojení – o což mimochodem usilovala pouze část šlechty a zbývajících zástupců zemských stavů – jako první náznak přirozeného spojení mezi Bavory a Čechy. Tomu však nasvědčuje málo, mnohem pravděpodobněji sehrál svou roli, jako tomu bylo tolikrát, oportunismus příslušných zástupců zemských stavů. Toto pravděpodobně bude také důvodem, proč měla Marie Terezie k českým zemským stavům prokazatelně chladný vztah. Skutečnost, že se toto odehrálo v nejobtížnější době jejího panování, možná přispěla k dané emocionální výtce o nevěrnosti.

Pakliže je Marie Terezie považována za „macechu Čech“, která si vůči českým zemím zachovávala odstup, je možné, že na tom uvedené vzdávání holdu mělo svůj podíl. Její znevažující poznámky o Svatováclavské koruně při příležitosti její korunovace, a tím pádem nedostatečný respekt vyjádřený vůči českým říšským insigniím lze pravděpodobně připsat tomuto zklamání. Možná byl tento emocionální postoj posilován starou habsburskou a vídeňským dvorem rozdmýchávanou žárlivostí na fakt, že byla Praha pod vedením rodu Lucemburků již dlouho před Vídní jmenována hrdým hlavním městem říše.

Mám dojem, že v emocionální zdrženlivosti Marie Terezie a vídeňského dvora vůči zemím Koruny české lze rozpoznat také něco z těžce definovatelného postoje, který mně a mým kolegům tolik ztěžoval práci v Praze jako velvyslanci Rakouska. Nejednalo se snad o negativní postoj Čechů vůči Rakousku, nebo o obtížné politické otázky jako atomovou energii či odsun a následné vyvlastnění po roce 1945, nýbrž o nedefinovatelnou distanci, s níž se vídeňští politici setkávali na celostátní úrovni v České republice. Jednalo se přitom o odstup, který v příhraničních regionech v této podobě zdaleka nebyl natolik citelný. Tento odstup si dodnes nedokážu vysvětlit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Marie Terezie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.