Vzestup Persepole

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.tridistri.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

James S. A. Corey

Vzestup Persepole – e-kniha

Copyright © TRITON, 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

V nakladatelství TRITON již vyšlo:

JAMES S. A. COREY

série Expanze

1. Leviatan se probouzí

2. Kalibánova válka

3. Abaddonova brána

4. O poklad Ciboly

5. Hry Nemesis

6. Popel Babylonu

7. Vzestup Persepole

James S. A. Corey

VZESTUP PERSEPOLE

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena

bez písemného souhlasu vydavatele.

Persepolis Rising

Copyright © 2017 by Daniel Abraham and Ty Franck

All rights reserved.

Translation © Jana Rečková, 2018

Cover © Daniel Dociu, 2018

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2018

ISBN 978-80-755-3554-2 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-755-3574-0 (ePDF)

ISBN 978-80-755-3575-7 (ePUB)

ISBN 978-80-755-3576-4 (Mobi)

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Dr. Shankovi.

Nikdy si to neulehčujeme.

Prolog: Cortazár

Uplynula téměř tři desetiletí od průletu Paola Cortazára a odpadlické flotily bránou Laconie. Dost času na vybudování malé civilizace, města, kultury. Dost času na to, aby si potvrdil, že mimozemští inženýři sestrojili protomolekulu jako stavitele mostů. Rozhodili ji mezi hvězdy jako semínka, aby se zmocnila veškerého organického života, na který narazí, a vytvořila prstencové brány do kapesního vesmíru; spojení mezi světy. Dokud nevymřeli, pomalá zóna a její prstence byly středem říše, jež vzdorovala lidskému chápání. A nyní k tomu dojde znovu. Malý mechanismus pro stavbu mostů, které dokážou propojit vzdálené lokality, přinesl lidstvu naprostou změnu.

Ne že by Paolovi na lidstvu kdovíjak záleželo. Pro něj znamenala existence protomolekuly a technologií, jež přinášela, všechno. Nejenže změnila podobu vesmíru kolem něj, ale zasáhla i do jeho osobního a profesionálního života. Po celá desetiletí byla jeho jedinou posedlostí. V hádce, která ukončila jejich vztah, ho jeho poslední přítel a milenec obvinil, že ve skutečnosti protomolekulu miluje.

Paolo to nedokázal popřít. Už dávno nepocítil nic, co by se blížilo lásce, vůči jinému člověku. Ztratil představu, co k ní patří a co ne. Výzkum protomolekuly a myriády vědeckých odvětví a náhledů, jež z něj vyplývaly, rozhodně zabíraly veškerý jeho čas a pozornost. Pochopení způsobů, jimiž probíhá interakce s ostatními mimozemskými artefakty a technologiemi, bude práce na několik životů. Nijak své zanícení neomlouval. Drobná skvrnka, ta překrásná tečička tak překypující skrytými informacemi, se podobala růžovému poupěti, které nikdy nepřestává rozkvétat. Byla tak nádherná, nic se jí nemohlo vyrovnat. Jeho milenec to nedokázal přijmout a konec jejich vztahu se tudíž při zpětném pohledu jevil jako nevyhnutelný. Paolo ho postrádal, avšak jakýmsi abstraktním způsobem. Jako by mu chyběly ztracené pohodlné boty.

A bylo tu tolik úžasných věcí, které vyplňovaly jeho čas.

Na monitoru před ním se rozrůstalo uhlíkové mřížoví a rozkládalo se do složitých, propletených vzorů. Za správných vnějších podmínek a ve správném prostředí pro růst tvořila protomolekula vždy tyto krajky. Vzniklý materiál byl lehčí než stejný objem uhlíkového vlákna a měl větší odolnost v tahu než grafén. Ředitelství pro technologie Laconské vojenské rady ho požádalo, aby prozkoumal jeho možné využití na ochrannou výstroj pro pěší jednotky. Mřížkoví však mělo sklon trvale přilnout k lidské kůži, což z technického hlediska představovalo problém, nicméně i tak to bylo nádherné.

Paolo upravil citlivost toku elektronů a naklonil se k monitoru. Sledoval, jak si protomolekula vybírá volně se vznášející uhlíkové atomy a úhledně je vplétá do mřížky – jako dítě zaujaté hrou.

„Doktore Cortazáre,“ ozval se hlas.

Paolo odpověděl zabručením a mávnutím ruky, což mělo v libovolném jazyce znamenat: Běžte pryč, mám práci.

„Doktore Cortazáre,“ opakoval hlas neústupně.

Paolo odtrhl zrak od obrazovky a ohlédl se. Stála za ním bledá osoba neurčitého pohlaví v laboratorním plášti, v ruce rozměrný terminál. Paolo si vybavil, že se snad jmenuje Caton. Nebo Canton? Cantor? Tak nějak. Jeden z armády laboratorních techniků. Schopný, pokud si vzpomínal. Jenže teď ho vyrušoval, takže ponese následky. Nervózní výraz na Catonově/Cantonově/Cantorově tváři mu jasně říkal, že si toho je vědom.

Než mohl Paolo promluvit, řekl technik: „Ředitel mě pověřil, abych vám připomněl, že máte schůzku –,“ snížil hlas téměř do šepotu, „– s ním. S Ním.“

Technik neměl na mysli ředitele. On tu byl jen jeden.

Paolo vypnul videodisplej a ověřil si, že monitorovací systém všechno nahrává, než se zvedl.

„Ano, ovšem,“ řekl. A pak, protože se v posledních dnech snažil, dodal: „Díky. Cantore?“

„Caton,“ odpověděl technik s viditelnou úlevou.

„Ovšem. Povězte prosím řediteli, že už jdu.“

„Mám vás doprovodit, doktore.“ Caton poklepal na terminál, jako by tam tato skutečnost byla uvedena na nějakém seznamu.

„No ovšem.“ Paolo stáhl svůj plášť z věšáku u dveří a vyrazil ven.

Laboratoř bioinženýrství a nanoinformatiky Laconské univerzity byla největší výzkumné zařízení na planetě. Možná dokonce v celém lidském vesmíru. Univerzitní kampus se rozkládal na ploše téměř čtyřiceti hektarů na periferii laconského hlavního města. Jeho laboratoře zabíraly téměř čtvrtinu této rozlohy. Jako vše na Laconii překračovala o celé řády potřebu lidí, kteří areál momentálně obývali. Univerzitu vybudovali s vyhlídkou na budoucnost. Pro ty, kdo přijdou po nich.

Paolo rázně kráčel po štěrkové pěšině a v chůzi sledoval monitor na předloktí. Caton poklusával za ním.

„Doktore,“ ukázal na druhou stranu, „přivezl jsem pro vás vozík. Čeká na parkovišti C.“

„Přivezte ho ke Kotcům. Musím tam ještě něco dodělat.“

Caton okamžik váhal, chycen mezi přímým rozkazem od něj a odpovědností určeného průvodce.

„Ano, doktore,“ řekl nakonec a rozběhl se opačným směrem.

Paolo při chůzi probral svůj seznam denních úkolů, aby se ujistil, že na nic nezapomněl, načež si stáhl rukáv přes monitor a vzhlédl k obloze. Byl krásný den. Laconia měla jasné azurové nebe s několika roztroušenými bílými, jako bavlněnými obláčky. Masivní zařízení orbitální konstrukční plošiny bylo vidět jen matně; samá dlouhá ramena s prázdnými prostory mezi sebou, jako nějaký obří oligonukleotid zavěšený v prostoru.

Mírný větřík přinášel slabý pach páleného plastu, který vydávaly místní houby při uvolňování jakýchsi spor. Vánek mu přes cestičku házel dlouhé listy psích píšťalek. Chrochtáči – přibližně tatáž ekologická nika jako cvrčci, dokonce s podobnými morfologickými rysy – zavěšení na rostlinách na něj syčeli, když se příliš přiblížil. Neměl ponětí, proč se tomu plevelu říká psí píšťalka. Jemu spíš připomínal nějaký druh vrby. A pojmenovat hmyz, který vypadal trochu jako cvrček se čtyřmi končetinami, chrochtáč, to už vůbec nedávalo smysl. Na vymýšlení jmen pro místní floru a faunu se zřejmě nepodílel žádný vědecký proces. Lidé prostě navrhovali názvy, dokud se na některém neshodli. Rozčilovalo ho to.

Kotce se od ostatních laboratorních budov lišily. Nechal jejich stěny vyrobit z jediné vrstvy vysoce nárazuvzdorných plátů svařených v pravých úhlech, takže vznikla tmavá kovová krychle o hraně pětadvaceti metrů. U jediného vstupu do budovy stáli v pozoru čtyři vojáci v lehké zbroji se samopaly.

„Doktore Cortazáre,“ pozdravil jeden ze čtveřice a zvedl ruku v univerzálním gestu zůstaňte stát.

Paolo vytáhl svůj osobní průkaz, který nosil na šňůrce pod košilí, a podal ho strážci, ten ho strčil do čtečky. Potom přitiskl čtečku ke kůži na Paolově zápěstí.

„Krásný den,“ poznamenal přívětivě a usmíval se, zatímco přístroj pracoval na porovnání Paolova průkazu totožnosti s jeho fyzickými mírami a specifickými proteiny.

„Krásný,“ souhlasil Paolo.

Přístroj pípl na znamení, že jde skutečně o Paola Cortazára, prezidenta Laconské univerzity a vedoucího laboratoří pro exobiologický výzkum. Strážci tohle všechno poznali na první pohled, ale ten rituál byl nezbytný z více než jednoho důvodu. Dveře se klouzavě otevřely, čtyři vojáci se rozestoupili.

„Přeji hezký den, doktore.“

„Vám také.“ Paolo vstoupil do bezpečnostní přechodové komory. Jedna ze stěn zasyčela, skryté hubice na něj spustily proudy vzduchu. Senzory na protější stěně zkoumaly přítomnost výbušnin a infekčních látek. A dost možná i zlé úmysly.

Po chvíli sykot utichl a vnitřní dveře odjely stranou. Až teď Paolo uslyšel sténání.

Kotce, jak tomu říkali všichni, přestože budova neměla v dokumentaci žádné oficiální jméno, byly druhou nejzabezpečenější stavbou v Laconii, a nikoli pro nic za nic. Tady Paolo choval své dojné stádo.

To jméno vyplynulo z jedné hádky s bývalým milencem. Myslel to jako urážku, šlo však o příhodnou analogii. Uvnitř Kotců choval lidi a zvířata záměrně infikované protomolekulou, kteří zde dožívali zbytek svých životů. Jakmile se cizí nanotechnologie zmocnila jejich buněk a započala svůj reprodukční proces, Paolovi zaměstnanci vysávali z jejich těl tekutiny a filtrací získávali kriticky důležité částečky tkání. Když byla těla vyčerpána, zbývající tekutiny mohly být spáleny, aniž by se cokoli podstatného ztratilo. V budově se nacházely kóje pro čtyřiadvacet pokusných objektů, ale momentálně jich bylo obsazeno pouze sedmnáct. Jednou, až bude mít k dispozici větší populaci, získá jich více.

Nejvýznamnější práce na Laconii spočívala v komunikaci se základní technologií, kterou po sobě zanechala dávno vyhynulá mimozemská civilizace. Protomolekula nebyla koncipována jako univerzální kontrolní rozhraní, ale cizí technologie obsahovala jistou modularitu, jež jí umožňovala jako takové fungovat – v dostatečné míře, aby s ní mohl pracovat. Paolovým úkolem bylo dodávat potřebné aktivní vzorky. Tedy jedním z jeho úkolů.

Kráčel ke své pracovně v zadní části budovy. Zastavil se na lávce nad jednou z kójí. Půl tuctu lidí v časných stadiích infekce bloumalo po stísněném prostoru s kovovými stěnami. Dosud se nacházeli ve fázi pseudohemoragické horečky, kterou technici nazývali zvracivou. Nezmohli se na nic víc než šouravou chůzi a občasné prudké záchvaty zvracení. Tak si protomolekula zajišťovala rychlé šíření nákazy. Jakmile budou těla z kójí odstraněna, každý centimetr stěn a podlahy bude dokonale vypálen, aby tu nezůstaly žádné biologické zbytky.

V historii laboratoře došlo pouze k jediné náhodné infekci, a Paolo byl pevně odhodlán zajistit, aby to už tak zůstalo.

Doktorka Ochidová, vedoucí Kotců a Paolova zástupkyně, ho zahlédla přes pokusnou oblast a chvátala k němu.

„Paolo,“ plácla ho po rameni v přátelském pozdravu. „Právě včas. Před hodinou jsme dokončili extrakci kmenových kultur a injekce jsou připraveny.“

„Tohohle poznávám.“ Paolo ukázal na zarostlého, svalnatého muže v kóji.

„Hm? Ach, ano. Myslím, že býval jedním ze strážných. Jeho přijímací dokumenty zněly ‚opuštění služby‘. Nejspíš ho přistihli, jak ve službě spí, ne?“

„Testovali jste je?“ zeptal se Paolo. Nijak zvlášť mu na zarostlém chlapíkovi v kóji nezáleželo a odpověď Ochidové jeho zvědavost uspokojila.

Ochidové chvilku trvalo, než pochopila, že se vrátili zpátky k původnímu tématu. „Ach, ovšem. Testovala jsem vzorky na čistotu třikrát. Osobně.“

„Přímo odtud jdu do vládní budovy.“ Paolo se otočil a zahleděl se Ochidové do očí.

Jeho asistentka věděla, co má na mysli, a odpověděla: „Rozumím. Ty injekce přesně odpovídají vašim specifikacím.“

Oba věděli, že kdyby se cokoli pokazilo, octli by se v Kotcích jako další pokusné objekty. Měli značnou cenu, ovšem to neznamenalo, že by nenesli důsledky. To neminulo nikoho. Taková byla Laconie.

„Výborně,“ řekl Paolo a věnoval Ochidové přátelský úsměv, který nebyl zcela upřímný. „Vezmu si je.“

Ochidová mávla na kohosi v koutě místnosti a vzápětí přiklusala technička s kovově stříbřitou schránkou. Podala ji Paolovi a odspěchala.

„Ještě něco?“ zeptala se Ochidová.

„Tady už začíná nějaký růst,“ ukázal Paolo na kostní výběžek vyčnívající z páteře zarostlého muže.

„Ano,“ přisvědčila Ochidová. „Už jsou téměř připraveni.“

* * *

Během doby, kdy pracoval s Winstonem Duartem, objevil Paolo v tom muži mnohé, co musel obdivovat. Nejvyšší konzul byl inteligentní, a přes obrovské mezery v pochopení komplexních témat byla jeho rozhodnutí uvážlivá a důkladně promyšlená. Duarte si cenil rad ostatních, jakmile však získal dostatek informací, rozhodoval se rázně a pevně. Měl značné charisma a dokázal působit vřele, aniž by kdy dal najevo neupřímnost či faleš.

Ale víc než cokoli jiného na něm Paolo uznával naprostý nedostatek samolibosti. Kdyby se v postavení neomezeného vojenského diktátora octl menší člověk, obklopil by se okázalostí a třpytem paláců. Duarte místo toho postavil Vládní budovu Laconie. Mohutná stavba z kamene se tyčila nad hlavním městem, a kdovíproč se jí dařilo působit spíše uklidňujícím než zastrašujícím dojmem. Jako by její důkladnost a velikost sloužily výhradně k umístění důležitých továren a zařízení a k řešení závažných problémů. Žádné vyzdvihování těch, kdo jsou uvnitř.

Caton řídil Paolův vozík po široké ulici, která vedla k přednímu vchodu do budovy. Byli tu jediné vozidlo. Ulice končila u vysoké kamenné stěny, úzké brány a stanoviště strážných. Paolo vystoupil z vozíku a kovovou schránku vzal s sebou.

„Nemusíte na mě čekat,“ řekl Catonovi.

Technik od chvíle, kdy ho vyzvedl u Kotců, nepromluvil, a zdálo se, že se mu ulevilo, když byl propuštěn. „Ano, doktore. Zavolejte, kdyby –“

Ale Paolo už šel dál. Slyšel za sebou elektrické zakvílení odjíždějícího vozíku.

Úzká brána se otevřela, dva vojáci opustili stanoviště a beze slova se přidali k němu. Tihle nebyli jen v lehké zbroji jako univerzitní hlídka. Měli obleky s posilovači sestávající z kloubových kompozitových plátů a s řadou připevněných zbraní. Obleky byly tmavě modré jako laconská vlajka, s párem stylizovaných křídel. Fénix, myslel si, ale mohlo jít i o nějakého dravce. S tou příjemnou barvou se smrtící válečné stroje zdály poněkud nevhodné.

Jejich kroky na kamenných dlaždicích nádvoří a tiché vrčení posilovacích obleků byly jediné zvuky, které je doprovázely ke vchodu do Vládní budovy.

U dveří ho jeho dva strážci zastavili, rozestoupili se po obou stranách. Paolovi připadalo, že cítí šimrání rentgenových paprsků a milimetrových vln odrážejících se od jeho těla, zatímco ho skenovali od hlavy až k patě. Po dlouhé chvíli jeden z nich řekl: „Nejvyšší konzul vás čeká v lékařském křídle,“ načež se oba otočili a odkráčeli.

* * *

„V podstatě ano. Sny přestaly,“ řekl Duarte, když mu Paolo zavedl kanylu do žíly na předloktí a přilepil ji. Ze zkušenosti věděl, že se Duarte snaží rozptýlit sám sebe, aby se nemusel dívat, jak mu do kůže vniká jehla. Bylo skoro roztomilé, že nejmocnější člověk ve vesmíru je poněkud choulostivý, když jde o jehly.

„Opravdu?“ přeptal se Paolo. Nešlo o nějakou náhodnou otázku. Vedlejší účinky neuvěřitelně experimentální terapie, kterou Duarte podstupoval, patřily k projevům, jež musely být pečlivě sledovány. „Jak je to dlouho?“

Duarte vzdychl a zavřel oči. Buďto se uvolnil po uklidňující směsi, která mu právě vnikla do žil, nebo se pokoušel vzpomenout na přesné datum, popřípadě obojí. „Poslední jsem měl před jedenácti dny.“

„Jste si jistý?“

„Ano,“ přisvědčil Duarte s úsměvem, aniž by otevřel oči. „Jsem si jistý. Před jedenácti dny jsem naposled spal.“

Paolo div neupustil hadičku, kterou napojil na kanylu. „Vy jste jedenáct dní nespal?“

Duarte konečně otevřel oči. „Vůbec si nepřipadám unavený. Přímo naopak. Každým dnem mi přibývá energie a zdraví. Jistě jde o vedlejší účinek léčby.“

Paolo přikývl, ačkoli nešlo o efekt, který by očekával. Žaludek se mu nepatrně stáhl obavou. Pokud existuje takto extrémní vedlejší příznak, co všechno je ještě čeká? Požádal Duarta, aby vyčkal, dokud nebudou mít víc dat, ale ten člověk požadoval, aby se pohnuli kupředu, a jak by se s ním mohl přít?

„Vidím váš výraz, starý příteli,“ pravil Duarte a jeho úsměv se ještě rozšířil. „Nemusíte se znepokojovat. Sleduju sám sebe důkladně. Kdyby došlo k nějakému vychýlení z rovnováhy, povolal bych vás už před týdnem. Ale cítím se skvěle, nemám v krvi žádné únavové toxiny a podle laboratorních výsledků ani nevykazuju známky psychózy. A mám teď k dispozici osm hodin navíc na práci. Nemohl bych být spokojenější.“

„Ovšem,“ odpověděl Paolo. Zavěsil na stojan infuzní vak naplněný lidskými kmenovými buňkami modifikovanými protomolekulou a propojil infuzi s kanylou. Duarte tiše vydechl, když mu do žíly vnikla studená tekutina. „Jenom prosím nezapomínejte posílat zprávy o podobných detailech, i když vám nečiní žádné potíže. Pokusy na zvířatech nikdy nejsou dokonalé, a vy jste první člověk, který tuto léčbu dostává. Sledování účinků je nesmírně důležité pro –“

„To udělám,“ řekl Duarte. „Plně důvěřuji vaší laboratoři, že pracuje přesně tak, jak má. Ale zařídím, aby vám můj osobní lékař posílal veškeré svoje denní poznámky.“

„Díky, Nejvyšší konzule,“ pokývl Paolo. „Odeberu vám trochu krve a dám vzorek ke zpracování svým lidem. Jen pro jistotu.“

„Cokoli potřebujete,“ souhlasil Duarte. „Ale pokud jsme sami mezi sebou, neoslovujte mě prosím ‚nejvyšší konzule‘. Stačí ‚Winstone‘.“ Jeho hlas zněl trochu rozbředle a Paolo viděl, že sedativa začínají působit. „Přeju si, abychom pracovali všichni společně.“

„Však pracujeme společně. Ale tělo potřebuje mozek. Vedení, ne?“ Paolo počkal, až infuze vykape, použil kanylu k odebrání malého množství Duartovy krve a uložil vzorek do kovové schránky. Potom se tiše pustil do provádění celotělového skenu. Léčba vyvolala v Duartově těle růst několika málo nových orgánů, navržených nejlepšími experimentálními fyziology na planetě a realizovaných pomocí zkušeností získaných z věčného rozkvětu protomolekuly. Ovšem stále existovalo mnoho možností, jak by se vše mohlo zvrtnout, a sledování vývoje změn u Duarta byl nyní Paolův stěžejní úkol. Přes veškerou Duartovu vřelost a upřímné přátelství, které vůči němu projevoval, by ho ihned popravili, pokud by se laconskému vládci cokoli stalo. Tím, že Paolovo bezpečí svázal se svým, si Duarte zajistil vědcovo největší možné úsilí. Oba to chápali, a nebyla v tom žádná zlá vůle. Paolova smrt by vlastně neznamenala trest. Pouze mu bylo jasné, že nesmí pacienta nechat zemřít.

Co se týče mezilidských vztahů, tento patřil k nejpoctivějším, jaké kdy Paolo zažil.

„Víte, Winstone, tohle bude velmi zdlouhavý proces. Může dojít k různým vychýlením z rovnováhy, třeba i tak malým, že se neprojeví celá léta. Po celá desetiletí.“

„Staletí,“ pokývl Duarte. „Není to ještě dokonale propracované, já vím. Nicméně to musím podstoupit. A ne, starý příteli. Je mi líto, ale nezměnil jsem názor.“

Paolo zauvažoval, jestli schopnost číst mysl druhých nepatří k dalším dosud neočekávaným vedlejším příznakům pokusné léčby. Kdyby tomu tak bylo… nu, to by vypadalo zajímavě. „Nenavrhoval jsem, aby –“

„Abyste podstoupil ten pokus také?“ promluvil Duarte. „Ovšemže navrhoval. A správně jste to měl navrhnout. Snést ty nejlepší argumenty. Nevěřím, že byste mě přiměl ke změně rozhodnutí, ale velmi by se mi zamlouvalo, kdybyste to udělal.“

Paolo se podíval na vlastní ruce, vyhnul se Duartovým očím. Projev vzdoru by pro něj byl snazší. Melancholický tón pacientova hlasu působil znepokojivě. Nedokázal by vysvětlit proč.

„Víte, co je na tom největší ironie?“ pokračoval Duarte. „Vždycky jsem odmítal teorii o působení velkých mužů. To přesvědčení, že historii formují jednotlivci, a ne široké sociální síly. Romantické, ale…“ Neurčitě mávl rukou, jako by míchal mlhu. „Demografické trendy. Ekonomické cykly. Technologický pokrok. A mnohem víc mocných předzvěstí než pouze od jediné osoby. A tady mě máte. Vzal bych vás s sebou, kdybych mohl, to víte. Nejde o mou volbu. Tohle je historie.“

„Historie by se měla znovu zvážit,“ mínil Paolo.

Duarte se uchechtl. „Rozdíl mezi nulou a jedničkou je zázračný. Ale je tak zázračný, jak vždycky bude. Udělejte z toho dvě. Tři. Sto. Vznikne jenom další oligarchie. Trvalý motor nerovnosti, který rodí války, jež chceme ukončit.“

Paolo vydal tichý zvuk, který se dal zaměnit za souhlas.

„Nejlepší vlády v dějinách náležely králům a císařům,“ pravil Duarte. „Ty nejhorší také. Filozof na trůně mohl za svůj život dokázat veliké věci. A jeho vnuci je mohli proplýtvat.“

Duarte zabručel, když mu Paolo vytáhl kanylu z paže. Nepotřeboval ranku obvazovat. Uzavřela se, dřív než z ní mohla uniknout jediná kapička krve. Ani se na ní neudělal stroupek.

„Jestliže chcete vytvořit trvalý, stabilní společenský řád,“ řekl Duarte, „může být nesmrtelná jen jediná osoba.“

Kapitola první: Bubenice

Obytný prstenec přestupní stanice Lagrange-5 měl třikrát větší průměr než ten, na kterém žila Bubenice na Tychonu, kdysi dávno o půl života dřív. Na PSL-5 bylo tolik kanceláří, že by to vydalo na menší městečko, a všechny měly zdi z napodobeniny mramoru a měkké osvětlení v plném spektru, právě takové, jaké přidělili i jí, stejná protinárazová křesla a sprchu s vodou jako v předchozím bytě. Vzduch byl trvale cítit směsí terpenů, jako by stanice byla největší chryzantéma ve vesmíru. Kupole v centru měla kotviště pro stovky lodí a skladiště tak početná a hluboká, až by se zdálo, že naplnit je, Země by zůstala prázdná jako vymačkaný citrón. Všechna tahle kotviště a skladiště byla momentálně bez práce, ale od zítřka se to změní. PSL-5 se chystá obnovit obchodní aktivity, a přestože byla Bubenice unavená a naštvaná, že se musela vláčet napříč soustavou kvůli čemusi, co v podstatě představovalo jen slavnostní přestřižení pásky, bylo v tom i trochu vzrušení. Po třech desetiletích bojů se matka Země otevírala obchodu.

Planeta zářila na jejím nástěnném monitoru: spirály vysokých bílých mraků a mihotání zeleného moře pod nimi. Po povrchu se plížilo rozhraní mezi osvětlenou a temnou částí se světly měst. Kolem se vznášely lodi EMC – Spojené flotily Země-Mars – jako tečky temnoty plovoucí ve vzdušném oceánu. Bubenice se nikdy nedostala tam dolů do studny, a nyní, podle podmínek smlouvy, kterou podepsala s Transportní společností, už se tam ani nedostane. S tím byla srozuměna. Kolena ji i tak občas trápila. Nicméně coby umělecké dílo byla Země nepřekonatelná. Lidstvo udělalo, co jen mohlo, aby na tom pozvolna se otáčejícím vejci napravilo veškeré škody. Přelidnění, vyčerpání zdrojů, nerovnováha v atmosféře i oceánech, a potom tři válečné meteorické údery, z nichž každý by zahubil dinosaury. A přesto tu pořád byla a připomínala vojáka po bitvě. Se šrámy, zlomená, znovu naplánovaná a přestavěná, nanovo předělaná.

Čas údajně zhojí všechny rány. Pro Bubenici toto úsloví znamenalo jen příjemnější způsob, jak vyjádřit, že pokud dost dlouho počká, na žádné z věcí, jež jí připadaly důležité, už nakonec nebude záležet. Nebo alespoň ne tak, jak si představovala.

Čas plus kombinace zkušeností s marťanským teraformovacím projektem, který se po ztrátě mandátu zadrhával, bezohledné řízení v oblasti pozemské politiky a obrovský trh s nějakými třinácti sty světy, jež vesměs potřebovaly biologické substráty, aby mohly vypěstovat potraviny, které by lidé mohli skutečně jíst – to vše přinutilo Zemi, aby znovu začala fungovat, byť pomalu a klopýtavě.

Její komunikační systém zacvrlikal: zdvořilé pípnutí, jako by někdo přelomil bambusovou větvičku. Následoval hlas jejího soukromého tajemníka, podobný panáku whisky.

„Madam prezidentko?“

„Dejte mi minutku, Vaughne,“ řekla.

„Ano, madam. Ale generální tajemník Li by s vámi chtěl ještě před zahájením ceremoniálu hovořit.“

„Koalice Země-Mars může počkat až po koktejlech. Neotevírám tuhle stanici, abych vyskakovala pokaždé, když si EMC odkašle. To by vytvořilo špatný precedent.“

„Rozumím. Zařídím to.“

Systém tiše, dřevěně tikl, což znamenalo, že má opět soukromí. Opřela se v křesle a prohlédla si obrazy na stěně za pracovním stolem. Všichni její předchůdci ve funkci předsedů Transportní společnosti: Michio Paová, potom Tjon, Walker, Sanjrani, a nakonec na ni hleděla její vlastní hubená, přísná tvář. Nesnášela ten obraz. Vypadala na něm, jako by právě snědla něco kyselého. Jeho první verze ovšem pro změnu působila jako cosi ze setkání osamělých srdcí. Tahle vyhlížela aspoň důstojně.

Většina členů Transportní společnosti ji nikdy nespatří jinak než na tomhle obraze. Třináct set světů, a do nějakých deseti let si většina z nich, ne-li všechny, pořídí vlastní verze PSL-5. Blokující stanice, jež označují bublinu prostoru, kde končí pravomoc planety a začíná oblast náležející Společnosti. Cokoli, co kolonie potřebují od prvního domova lidstva nebo od sebe navzájem, musí být přepraveno gravitační studnou nahoru. To byl vnitřní problém planet. Přeprava z jedné soustavy do druhé náležela Pásu. Staré výrazy. Vnitřňáci. Pásovci. Udržovaly se, protože jazyk na některých věcech takhle lpí, i když okolní skutečnost se mění.

Koalice Země-Mars, EMC, bývala středem lidstva – nejvnitřnější z vnitřních. Nyní představovala významný paprsek kola, jehož středem se stala stanice Medina. Tam, kde uprostřed jakéhosi ne-prostoru, ohraničujícího prstencové brány, dřepěla podivná mimozemská koule. Tam, kde měla svůj soukromý byt, když zrovna nenavštěvovala města v prostoru. Tam, kde byl Saba, když zrovna někam neletěl na své lodi a nedoprovázel ji. Stanice Medina, to byl domov.

Ovšem dokonce i pro ni byl svým způsobem domovem také ten modročerný kotouč Země. Možná to časem už nebude pravda. Některé děti, dost staré na to, aby mohly volit, nechápaly, jaké to je mít jen jediné Slunce. Neměla ponětí, co pro ně bude znamenat Země nebo Mars nebo Sol. Možná ta atavistická zádumčivost, ten pocit smutku pod hrudní kostí, zemře s její generací.

Nebo je možná jen unavená a nevrlá a potřebuje si zdřímnout.

Znovu zlomený bambus. „Madam?“

„Už jsem na cestě.“

„Ano, madam. Ale máme tu zprávu s nejvyšší prioritou od kontroly provozu z Mediny.“

Bubenice se naklonila dopředu, ruce položila naplocho na chladnou desku stolu. Sakra. Sakra sakra sakra. „Přišli jsme o další?“

„Ne, madam, žádné ztracené lodi.“

Obavy poněkud zmírnily své sevření. Ne však úplně. „Tak oč jde?“

„Hlásí průlet, který není na rozvrhu. Nákladní loď, ale nemá transpondér.“

„Vážně?“ přeptala se. „To si snad mysleli, že si jich nevšimneme?“

„K tomu se nemohu vyjádřit,“ pravil Vaughn.

Zapnula si administrativní linku Mediny. Odtud, ze své říše, mohla dosáhnout všude – zkontrolovat řízení provozu, údaje o prostředí a energetickém výdeji, zapojit senzorové systémy ve kterékoli části elektromagnetického spektra. Jenže vinou časového zpoždění tohle všechno přicházelo o více než čtyři hodiny později. Jakýkoli rozkaz, který vydala, dospěl na místo určení po osmi, osmi a půl hodinách poté, co byl zadán požadavek. Nezměrná mimozemská inteligence, která zkonstruovala prstencové brány a vystavěla masivní objekty, nyní ruiny, v soustavách za nimi, našla způsoby, jak manipulovat se vzdálenostmi, avšak rychlost světla byla prostě rychlost světla, a vypadalo to, že to tak už zůstane.

Projela záznamy, našla příslušné místo a přehrála si ho.

Tady Medina. Conferme. Obvyklý klidný hlas letové kontroly.

Odpovídající hlas byl trochu zkreslený interferencí – artefakt, který vytvářely brány.

Tady nákladní loď Savage Landing z Castily, Medino. Předávám přehled o stavu lodi.

Vyskočilo nové okno. Běžné údaje lehké nákladní lodi. Marťanský design. Starý, ale ještě žádná starožitnost. Kontrole provozu trvalo několik vteřin, než se znovu ozvala.

Visé bien, Savage Landing. Průlet povolen. Kontrolní kód je – do hajzlu! Ruším povolení, Savage Landing! Nepokračujte v průletu!

Nečekaný hrot na křivce bezpečnosti a blikající červený poplach. Na kontrolní tabuli řízení provozu se objevila nová letová charakteristika, chochol zametající bezhvězdnou temnotu pomalé zóny.

Tohle už bylo hotovo. Všechno proběhlo před několika hodinami, ale Bubenice přesto cítila, jak se jí zrychlil tep. Kontrola provozu křičela na novou loď, aby se ohlásila, aktivovala se elektromagnetická pulzní děla. Kdyby vypálila, všichni na neznámé lodi by už byli mrtví.

Bezpečnostní křivka se rozpadla, narušena hmotou a energií procházející prstencem, a klesala, až dosáhla prahové hodnoty. Vetřelecká loď se otočila a v plné rychlosti se prosmýkla jinou branou, čímž zpětně vykopla křivku znovu nahoru.

Kontrola provozu klela v několika jazycích a kvapně vysílala k přilétajícím lodím příkazy k pozastavení průchodu. Savage Landing zůstávala potichu, ale podle přicházejících zpráv letěla naplno, brutálně pryč a přerušila přístup k bráně Castila.

Bubenice skrolovala nazpět, pozpátku se před ní odvíjela ta bezmála katastrofa. Ten bezohledný pitomec pocházel z brány Freehold a zmizel v Auberonu. No ovšem. Radiace pronikající z brány Auberonu potvrzovala, že se mu to podařilo. Byť to řízl na pokraji bezpečnostní křivky, průlet nezvoral. Ale kdyby Savage Landing prošla podle plánu, jedna nebo obě lodi mohly zmizet tam, kam mizely lodi, když se průlet nezdařil.

Stručně řečeno, znamenalo to, že Savage Landing budou muset zařadit na pozdější dobu. Nastanou tlačenice. Snad tucty lodí budou nuceny změnit dráhu a rychlost, a to zase znamená novou koordinaci průletů. Nic hrozivého, ale pěkná osina v zadku.

A špatný precedent.

„Mám jim odpovědět,“ ozval se Vaughn, „nebo si to chcete vyřídit osobně, madam?“

To byla výborná otázka. Politika je jako začarovaný kruh. Když stiskne spoušť, čili vydá rozkaz, aby jakákoli neautorizovaná loď, která se chystá proletět načerno, skončila jako šrot, a litujeme… Už to nepůjde vrátit zpět, už nebude moci couvnout. Kdosi mnohem lepší v těchhle záležitostech ji kdysi učil, aby si na to dávala velký pozor a nedělala nic, co by nebyla připravena kdykoli zopakovat.

Jenomže, Kriste, tohle bylo tak lákavé.

„Ať Medina zaznamená průlet, připíše požadavek na uhrazení plné ceny Freeholdu a Auberonu, a k tomu navíc pokutu za zdržení, které zavinili,“ řekla.

„Ano, madam,“ řekl Vaughn. „Ještě něco?“

Ano, pomyslela si, ale zatím nevím co.

* * *

Konferenční sál byl navržen právě pro tuto chvíli. Klenba stropu působila velkolepě jako katedrála. Generální tajemník Země Li stál na svém pódiu a zrakem přelétal s vážným, avšak spokojeným výrazem po kamerách tuctů různých pečlivě vybraných zpravodajských kanálů. Bubenice se pokoušela o totéž.

„Prezidentko Bubeníková!“ zavolal jeden z reportérů a zvedl ruku, aby upoutal její pozornost úplně stejně, jako to pravděpodobně dělali lidé už za starého Říma. Pódium jí sdělilo, že se ten muž jmenoje Carlisle Hayyam a je ze zpravodajství Munhwa Ilbo na Cereře. O její pozornost se teď hlásilo tucet dalších.

„Hayyame?“ usmála se a ostatní se ztišili. Popravdě, tuhle část měla docela ráda. Patrně to souviselo s dávno zapomenutou touhou vystupovat na jevišti, a také šlo o jedno z mála míst, kde měla všechno skutečně pod kontrolou. Jinak jí vlastní práce připomínala spíš snahu nacpat vzduch zpátky do děravého balónu.

„Jak budete reagovat na znepokojení Martina Karczeka ohledně přestupních stanic?“

„To si teprve budu muset poslechnout,“ odpověděla. „Můj den má jenom určitý počet hodin.“

Reportéři se pochechtávali, slyšela v tom jistou zlomyslnost. Ano, otevírali tady první blokující stanici. Ano, Země se chystá vybřednout z dlouholeté ekologické krize a zvýšit aktivní obchod s koloniemi. Vše, co zpravodajové chtěli, byla scénka, jak se politikové na sebe navzájem utrhují.

A to bylo v pořádku. Dokud se budou zabývat maličkostmi, zbude jí prostor na větší záležitosti.

Generální tajemník Li, muž se širokou tváří, bujným knírem a mozolnatýma rukama manuálně pracujícího, si odkašlal. „Kdybyste dovolili…,“ začal. „Vždy se najdou lidé, kteří ostražitě sledují každou změnu. A to je správné. Změny by měly být sledovány, hodnoceny, dokonce zpochybňovány. Ovšem tento konzervativní pohled by neměl převládat a bránit pokroku nebo dusit naděje. Země je první a skutečný domov lidstva. Půda, z níž jsme my všichni vzešli, ať už nyní obýváme kteroukoli soustavu. Země zůstane navždy, navždy, středem největších plánů lidstva ve vesmíru.“

Znělo to, jako když si pohvizdujete na hřbitově, abyste se nebáli. Země slavila nejvýznamnější milník svých dějin, a to představovalo třetí nejdůležitější bod jejího programu. Ale jak říct planetě, že dějiny už prošly kolem ní? Určitě je lepší přikyvovat a usmívat se, užívat si tu chvíli a šampaňské. Jakmile bude po všem, musí se vrátit k práci.

Probrali očekávané dotazy: bude na obnovené vyjednávání dohlížet Bubenice, nebo bývalý prezident Sanjrani, zachová si Transportní společnost neutralitu v diskutabilních volbách na Nova Catalunya, budou rozhovory o řešení statutu Ganymeda probíhat na Měsíci, nebo na Medině? Dokonce došlo na otázku na mrtvé soustavy – Chárón, Adro a Naraka –, kde prstencové brány vedly do prostorů mnohem podivnějších než pohádka o Zlatovlásce. Generální tajemník tuto otázku odmítl, což bylo dobře. Z mrtvých soustav Bubenici naskakovala husí kůže.

Po skončení otázek a odpovědí Bubenice pózovala s generálním tajemníkem, vysokými úředníky EMC a celebritami z planet – tmavou ženou v jasně modrém sárí, bledým mužem ve formálním obleku, dvojicí až komicky si podobných mužů ve stejných zlatých smokinzích.

Do jisté míry se jí i toto zamlouvalo. Nemohla se však zbavit pocitu, že potěšení z toho povyku, který Pozemšťané nadělají kolem památečních fotek s hlavou obyvatel Pásu, o ní po duchovní stránce vypovídá cosi nepříznivého. Vyrostla ve vesmíru, kde lidé jako ona byli nahraditelní, a žila dost dlouho, aby ji kolo Štěstěny vyzvedlo do výše, nad pozemské nebe. Každý si teď přál mít Pás za přítele, teď když ten výraz znamenal víc než shluk zpola vytěžených kusů kamene, jež uvízly mezi Marsem a Jupiterem. Pro děti, které se nyní rodí, bude Pás představovat cosi, co lidstvo spojuje. Sémantický posun a politická změna. Jestliže to nejhorší, co z toho pro ni vzejde, bude špetka škodolibosti, dokáže se s tím smířit.

Vaughn čekal v malém předsálí. Jeho obličej jako by se skládal ze skalnatých vrstev, jež by se hodily do nějakého pohoří, ale on dokázal, že slušely i jemu. Jeho formální sako bylo střiženo v retro-stylu, v nápodobě vakuového obleku. Známky dávného útlaku, přenesené do nejnovější módy. Čas zhojil všechny rány, ale nevymazal jizvy – místo toho z nich udělal ozdoby.

„Máte hodinu do recepce, madam,“ řekl, když si Bubenice sedla na pohovku a třela si nohy.

„Rozumím.“

„Přejete si něco?“

„Zakódovaný úzký svazek a soukromí.“

„Ano, madam,“ přikývl bez zaváhání.

Když se za ním dveře klouzavě zavřely, zapnula kameru a upravila se. Plán, který se jí formoval kdesi vzadu v hlavě po celou dobu ceremoniálu, už byl hotov. Všechny kousky a součásti, které pro uskutečnění potřebovala, měla pohromadě. A čím dřív to spustí, tím lépe. I trest působí nejsilněji, když mezi zločinem a následky uplyne co nejkratší doba, aspoň tak ji to učili. Ale je tu i jistá výhoda, když se provinilci poskytne dost času, aby mohl svého jednání patřičně litovat.

A úplně nejlepší bylo oboje spojit.

Zapnula nahrávání.

„Kapitáne Holdene,“ začala, „pošlu vám data o neautorizovaném přechodu z brány Freehold do Auberonu, k němuž dnes došlo. Poskytuju vám přístup k bezpečnostní nahrávce soustavy Freehold. Není to nic moc. Jedna obyvatelná planeta o něco menší než Mars, potom další, jejíž zdroje je možno využít, pokud vám nevadí příliš mnoho dusíku a kyanidu ve vzduchu. Guvernér Freeholdu se jmenuje…“

Zkontrolovala záznam a málem se rozkašlala smíchem a pohrdáním. „… Payne Houston. Předpokládám, že si to jméno vybral sám, ne že by na něj tak volala maminka. Zkrátka posílám vás tam exekutivním příkazem, takže můžete vyrazit okamžitě. Přinutím Emily Santos-Baca a bezpečnostní výbor, aby se podvolili, dřív než se tam dostanete, takže to bude bez problémů.

Oficiálně je vaším úkolem doručit zprávu, že opakované porušení předpisů Transportní společnosti, jehož se Freehold dopouští, si žádá represivní opatření, a že jim zakazuji veškerý provoz tam i zpět na tři roky. Když se bude ptát, zda jde o pozemské roky, odpověď zní ano. Bude z toho dělat kdovíco a dá si na tom záležet, protože je tenhleten druh pitomce.

Neoficiálně nemusíte pospíchat. Chci, aby Freehold a všechny podobné soustavy viděly válečnou loď, která se k nim celé týdny blíží, aniž by tušili, co udělá, až k nim dorazí. Moji lidé vyhotoví obvyklou pracovní smlouvu. Pokud byste tu práci nemohli vzít, dejte mi co nejdřív vědět. Jinak vás mám na rozpisu doplnění paliva a tranzitu během příštích patnácti hodin.“

Přehrála si zprávu a odeslala ji s kopií pro Ahmeda McCahilla, předsedu bezpečnostního výboru. Následoval prováděcí požadavek na přesunutí Rosinanty do čela fronty na zásobování a schválení tranzitu. A pak na dveře diskrétně zaťukal Vaughn.

Její zabručení si správně vyložil jako dovolení vstoupit.

„Generální tajemník Li se ptá, jestli vás nepostihla nějaká indispozice, madam,“ řekl. „Začíná si dělat starosti.“

Zkontrolovala čas. Její hodina oddechu skončila už před dvaceti minutami.

„Povězte mu, že už jdu,“ oznámila. „Mám někde šaty na převlečení?“

„Ve skříni, madam.“ Vaughn vyklouzl ven dveřmi tiše jako přízrak.

Bubenice se kvapně převlékla, vyměnila formální sako a kalhoty za halenku ze směsi hedvábí a bambusu a nemačkavou sukni s vpletenou neurální sítí, která měla přibližně inteligenci hmyzu, aby udržela správně nařasené záhyby. Obhlédla se s jistým uspokojením v zrcadle. Přála by si, aby ji tu doprovázel Saba. Ale ten by to zaručeně přehnal s vtípky na královnin doprovod. Zavřela zrcadlo, obrazovka se vrátila zpět k obrazu Země.

Planeta se nyní nacházela napůl ve tmě, zbýval srpek bílé a modré. Teroristé z Pásu se pokusili Zemi zničit, ale byla stále tu a nepřestala se točit. Pokusili se spálit lodi vnitřních planet, a přece tu bylo loďstvo EMC, porůznu posbírané a schopné letu.

Na druhé straně se Země po celé generace snažila obyvatele Pásu drtit pod nohama, a teď tady byla Bubenice. Čas z nich udělal spojence ve velkém rozmachu civilizace při cestě ke hvězdám.

Přinejmenším dokud se něco jiného nezmění.

Kapitola druhá: Bobbie

Přechod z pomalé zóny měli za sebou a Freehold byl ještě celé týdny před nimi, ale atmosférické přistání s lodí tak starou jako Rosinante už nebylo tak triviální jako kdysi. Věk se projevoval nečekanými způsoby. Zařízení, která vždy fungovala spolehlivě, najednou selhávala. Bylo to něco, nač se člověk musel předem připravit, jak to jen šlo.

Bobbie zamžourala na nástěnný panel na technické palubě a dívala se, jak na něm skroluje dlouhý seznam údajů, končící ujištěním lodi, že zvládne ještě nejméně jeden sestup, aniž by shořela.

„Všechny kontrolky atmosférických brzdicích trysek zelené,“ hlásila.

„Hmm?“ od panelu se ozval Alexův pomalý, ospalý přízvuk.

„Jsi vůbec vzhůru? Tady jde o tvůj zatracený seznam příprav na přistání. Já jsem tady dole a dělám svou práci. Aspoň bys mohl projevit zájem.“

„Jo, nespím,“ odvětil pilot. „Jen jsem dostal vlastní zatracený seznam.“ Slyšela v jeho hlase úsměv.

Bobbie zavřela diagnostické okno. Ověření stavu manévrovacích motorů byla poslední položka jejích dnešních úkolů. A kromě navlečení do obleku, v němž by vylezla ven z lodi a fyzicky se koukla do ústí trysek, už neměla co dělat.

„Jdu se trochu postarat o domácnost, potom ti dám vědět,“ řekla.

„Mhm.“

Bobbie odložila nástroje a slabým rozpouštědlem je otřela od lubrikantu, který rozlila. Voněl sladce a čpavě, jako cosi, co kdysi používala v kuchyni, když žila sama na Marsu. Jakýsi neklid ji nutil připravovat se na misi i poté, co už byla připravena. Za starých časů se u ní úzkost projevovala čištěním a servisem bojového posilovacího obleku, znovu a znovu a znovu, až se z toho vyvinul jistý způsob meditace. Teď stejným stylem kontrolovala loď.

Na Rosinantě už teď žila víc let než kdekoli jinde. Déle než doma v dětství. Déle než trvala její služba u námořní pěchoty.

Technická paluba se strojovnou byla Amosovo území a mechanik si udržoval ve své dílně pořádek. Každý nástroj na svém místě, každý povrch bez poskvrnky. Kromě oleje a rozpouštědel tu byl slabě cítit už jen ozón, který svědčil pro blízkost silného elektrického pole. Podlaha vibrovala v rytmu fúzního reaktoru na spodní palubě – bijícího srdce lodi.

Na jednu přepážku si Amos namaloval nápis:

LOĎ SE O TEBE STARÁ

TY SE STAREJ O LOĎ

Když Bobbie ta slova míjela, pohladila je a vlezla do žebříkového výtahu, který procházel středem lodi. Rosi letěla s velmi jemným bržděním 0,2 gé, a Bobbie pamatovala časy, kdy jí použití výtahu místo šplhání po žebříku připadalo jako přiznání porážky, i když loď letěla desetkrát rychleji. Jenomže posledních pár let ji trápily klouby a na nějakých důkazech, že tu ještě dokáže šplhat, už jí tolik nezáleželo.

Usoudila, že skutečná známka stárnutí se projevuje tím, když vás opustí potřeba dokazovat si, že nestárnete.

Průlezy oddělující jednotlivé paluby se otevíraly, když jimi projížděl výtah, a za ním se potichu zavíraly. Rosi možná byla nějaké to desetiletí za zenitem, ale Clarissa nepřipustila na své lodi žádné vrzání nebo zasekávání. Nejméně jednou týdně kompletně prošla všechny systémy podpory života a tlakové uzávěry. Když se o tom Bobbie zmínila Holdenovi, poznamenal: protože už tu loď jednou zničila, a teď se pořád snaží ji spravit.

Výtah se zabzučením zastavil na velitelské palubě, Bobbie vystoupila. Vstup do kokpitu byl otevřený. Alexova téměř holá hnědá hlava vyčnívala nad opěradlem protinárazového křesla. Posádka trávila většinu pracovní doby na velitelské a vzduch tu byl cítit nepatrně odlišně. Dlouhé hodiny v křeslech znamenaly, že pach potu se nikdy dokonale nevyvětral, ať recyklátory pracovaly sebeusilovněji. A jako každá místnost, kde James Holden delší dobu pobýval, visela ve vzduchu příjemná, útulná vůně vypité kávy.

Bobbie přejela prstem podél přepážky a cítila, jak pod jejím tlakem praská nátěr proti olupování. Tmavošedá barva vybledla, takže se stěží dalo poznat, kde se materiál k sobě nehodí, protože byl mnohokrát poškozen a záplatován, a kde se na něm prostě projevilo stáří. Brzy ho budou muset obnovit. Tu barvu by klidně snesla, jenomže to křupání znamenalo, že nátěr ztrácí elasticitu. Stává se příliš křehkým, aby dostál svému úkolu.

Bobbie bolela obě ramena a už jí činilo potíže rozpoznat to, které si vyhodila při tréninkovém zápase před lety, a to, které bolelo proto, že léta se k jejímu tělu nechovala laskavě. Za svůj život posbírala spoustu zranění z bojů, a bylo stále těžší odlišit jejich následky od normálního opotřebení. Podobně jako ty odbarvené skvrny na Rosiných přepážkách všechno bledlo, aby to k sobě ladilo.

Vylezla po krátkém žebříku a příklopem do kokpitu, pokoušejíc se vychutnávat bolest v ramenou stejně jako kdysi pálení po intenzivním cvičení. Jak jí říkal při výcviku starý seržant, bolest je bojovníkův přítel. Bolest ti připomíná, že ještě nejsi mrtvá.

„Hoj,“ pozdravil Alex, když klesla do křesla střelce za ním. „Jak to s tou naší holkou vypadá?“

„Je stará, ale pořád se o sebe postará.“

„Já myslel loď.“

Bobbie se zasmála a vyvolala si taktický displej. Daleko před nimi byla planeta Freehold. Jejich úkol. „Bratr si vždycky stěžoval, že trávím moc času vymýšlením metafor a slovních hříček.“

„Stárnoucí marťanská bojovnice, která žije uvnitř stárnoucí marťanské bojovnice,“ řekl Alex se slyšitelným úsměvem v hlase. „Nad tím ani nemusím moc přemýšlet.“

„Nejsem tak stará, abych ti nemohla nakopat.“ Bobbie si přiblížila na displeji Freehold. Skvrnitá kulička s hnědými kontinenty a zelenými oceány, tu a tam bílá spirála mraků. „Na jak dlouho to vidíš?“

„Budeme tam do týdne.“

„Mluvil jsi poslední dobou s Jizz? Jak se daří otci mého budoucího dítěte?“

„Gizelle se má dobře, a podle ní je na tom Kit báječně. Zvolil si na Marinerské technice jako hlavní předmět planetární inženýrství.“

„To je teď náramně žádaná profese,“ souhlasila Bobbie.

Šla Alexovi za svědka, když si bral Giselle, a čekala v nemocnici na Cereře, když se o třináct měsíců později narodil Kit. A teď šel Kit na vyšší univerzitu a Alex byl přes deset let rozvedený. Byl její nejlepší přítel, ale jako manžel nestál za nic. Po jeho druhém selhání Bobbie poznamenala, že chce-li něco, co by hodně bolelo, může mu třeba zlomit ruku a všem tak ušetřit čas.

Ale přes všechna ta zbytečná dramata krátké katastrofické manželství zplodilo Kita, a díky tomu byl vesmír o něco hezčí místo. Chlapec zdědil Alexův úsporný šarm a všechnu matčinu důstojnou krásu. Kdykoli ji oslovil ,teto Bobbie‘, zatoužila ho obejmout, až by mu zapraskalo v žebrech.

„Až jí budeš odpovídat, určitě jí vyřiď, že jsem řekla ‚do hajzlu‘,“ prohlásila Bobbie. Nezdařené manželství nebyla jenom Gisellina vina, ale Bobbie během rozvodu stála na Alexově straně, takže se musela coby svědek chovat, jako by z nezdaru vinila výhradně ji.

„Pošlu jí od tebe pozdrav,“ řekl Alex.

„A pověz Kitovi, že ho zdraví teta Bobbie, a že chci nové fotky. Všechno, co od něj mám, je rok staré. Chci vidět, jak už je můj malý muž statný.“

„Víš, že je to strašidelné, když flirtuješ s klukem, kterého znáš od narození?“

„Má láska je čistá,“ odvětila Bobbie a přešla od taktického zobrazení na parametry mise. Populace Freeholdu čítala něco přes tři sta lidí, a všichni se narodili na Zemi. Nazývali se Shromáždění nezávislých obyvatel, ať už to znamenalo cokoli. Ovšem koloniální loď udávala ve svém prohlášení spoustu zbraní a munice. A při těch několika týdnech, které Rosi zabere pád k místnímu slunci, mají místní dost času připravit se a vytrénovat.

Alex četl spolu s ní: „Kapitán tady bude potřebovat nějakou zálohu.“

„Jo. Jako příští bod na seznamu mám popovídat si s Amosem.“

„Bereš s sebou Betsy?“

„Tohle ještě není situace pro Betsy, námořníku,“ pravila Bobbie. Betsy byla Alexova přezdívka pro oblek Marťanské průzkumné flotily, který přechovávala v nákladovém prostoru. Už léta si tu věc neoblékla, ale udržovala ji ve stavu schopném provozu se všemi zbraněmi nabitými. Když věděla, že ji tady má, hřálo ji to a těšilo. I když ji měla jen pro všechny případy.

„Chápu,“ přikývl Alex.

„Mimochodem, kde je Amos?“

Podle Alexova tónu se dalo rozeznat, jestli je v pohodě, nebo jestli se jen snaží mluvit, jako by v pohodě byl, i když to byl jen jemný rozdíl. „Loď si myslí, že je na ošetřovně.“

Clarissa, pomyslela si Bobbie. Zatraceně.

* * *

Ošetřovna na Rosinante páchla dezinfekcí a zvratky.

To antiseptické aroma pocházelo z malého vytírače podlah, který si šuměl po místnosti a nechával za sebou lesklou stopu. Kyselý, žlučový pach pocházel od Clarissy Mao.

„Ahoj Bobbie,“ pozdravila s úsměvem. Ležela v jednom z křesel, manžetu autodoktora kolem paže. Manžeta tiše hučela a občas zacvakala. Při každém cvaknutí se Clarisse stáhl obličej. Asi dostává injekce, nebo snad ještě něco horšího?

„Nazdar, Babs,“ řekl Amos. Mohutný mechanik seděl vedle pacientky a něco si četl na svém ručním terminálu. Nevzhlédl, když Bobbie vešla, ale zvedl ruku na pozdrav.

„Jak se dnes cítíš?“ zeptala se Bobbie a v duchu udělala grimasu.

„Za pár minut už se zvednu z postele,“ odpověděla Claire. „Zmeškala jsem něco při kontrole před přistáním?“

„Ne, vůbec ne.“ Bobbie zavrtěla hlavou. Trochu se obávala, že říct ano, Claire by si vyškubla hadičky z paže a vyskočila z lůžka. „Nic takového. Jen jsem si na chvilku potřebovala vypůjčit izolační vložku.“

„Jo?“ Amos se na ni poprvé podíval. „Je to v pořádku, Krásko?“

„Cokoli potřebuješ,“ řekla a gestem obkroužila celou ošetřovnu. „Mě vždycky najdeš doma.“

„Dobrá.“ Amos se zvedl a Bobbie před ním vyšla na chodbu.

Mezi vybledlými šedivými stěnami a za zavřenými dveřmi ošetřovny se Amos jakoby zmenšil. Opřel se zády o stěnu a vzdychl. „Těžko se na to kouká, víš?“

„Jak se jí vede?“

„Dobré dny a špatné dny,“ odpověděl. „Ty žlázy, co si pořídila na černém trhu, jí vypouštějí do krve to svinstvo, co se musí pořád filtrovat. Jenomže vyoperovat jí je, zkurvilo by jí to organismus ještě víc, tak…“

Pokrčil rameny. Vypadal unaveně. Bobbie nikdy nedokázala poznat, jaký je skutečný vztah mezi mechanikem Rosi a jeho drobným protějškem. Určitě spolu nespali, a nezdálo se, že by k něčemu takovému mezi nimi kdy došlo. Po většinu času spolu ani nemluvili. Ale když se Claiřino zdraví začalo zhoršovat, obvykle sedal u ní na ošetřovně. Bobbie se zamyslela, jestli by to dělal i pro ni, kdyby onemocněla. Jestli by to pro ni vůbec někdo udělal.

Velký mechanik v posledních dnech trochu pohubl. Zatímco mohutní muži mívají v pokročilejším věku tendenci nabírat na váze, vydal se Amos opačným směrem. Veškerý tuk, který na sobě míval, byl pryč, teď jeho šíje a paže vypadaly šlachovitě a svaly se jasně rýsovaly pod kůží. Byl tuhý jako kůže na boty.

„Takže,“ pobídl ji, „o co jde?“

„Četls moji zprávu o Freeholdu?“

„Jen tak jsem ji přelétl.“

„Tři sta lidí, kteří nesnášejí autoritu a milují zbraně. Holden bude trvat na tom, abychom se setkali na jejich půdě, protože takhle to obyčejně dělá. Bude potřebovat zálohu.“

„No jo,“ souhlasil Amos. „Dohlídnu na něj.“

„Spíš jsem myslela, že bych si to vzala na starost já,“ pokývla Bobbie směrem k ošetřovně. Neřekla nevypadá dobře. Amos stiskl rty, zvažoval to.

„Jo, jasně,“ pravil. „Atmosférické přistání loď pěkně roztřese, pokud ji rovnou neroztrhne. Budu mít fůru práce.“

Bobbie už se chystala k odchodu, pak ji cosi přimělo zastavit. Dřív než věděla, že to řekne, zeptala se: „Jak dlouho to potrvá?“

„Po zbytek jejího života,“ řekl Amos, vrátil se do místnosti a zavřel za sebou.

Holdena s Naomi zastihla při snídani v jídelně. Vůně míchaných vajec s práškovou cibulí a něčím, co se vydávalo za papriku, soutěžila s čerstvě uvařenou kávou. Bobbie zakručelo v žaludku, když vešla dovnitř a Holden jí beze slova přisunul talíř a začal jí nakládat vejce.

„Vychutnej si to, protože tohle jsou naše poslední opravdová vajíčka, než se vrátíme na Medinu,“ poznamenal, když jí servíroval jídlo.

Naomi spolkla sousto a zeptala se: „Co se děje?“

„Přečetli jste si vůbec moje posouzení hrozby, kterou představuje Freehold?“

„Jen jsem to přelétl,“ přiznal Holden.

„Kolonie v první generaci,“ řekla Naomi. „Založena před osmi lety, a má stále jen jedno město v polosuché oblasti mírného pásu. Zemědělství na nízké úrovni, většina potravin pochází z kradené hydroponie. Nějaké kozy a slepice, dobytek přežívá na hydroponiích. Není to právě efektivní model. V planetární kůře se nachází lithium a kupodivu i spousta uranu, uvízlého v polárních ledovcích, což by mohlo být nadějné i pro těžbu helia, pokud se jim podaří vytvořit infrastrukturu, aby vůbec mohli něco těžit. Zakládací listina proklamuje radikální osobní autonomii, kterou zajišťuje civilní milice, a tou je veškerá populace kolonie.“

„Skutečně?“ přeptal se Holden. „Veškerá populace?“

„Takže máme tři stovky lidí, kteří milují zbraně,“ přikývla Naomi a ukázala na něj: „Tenhle člověk trvá na tom, abychom vylezli z lodi a promluvili si s nimi osobně.“

„Vážně?“ Bobbie si nabrala pořádnou lžíci a strčila si jídlo do pusy. Vejce byla tak chutná, jak slibovala vůně.

„Tohle se ale musí vyřídit z očí do očí,“ pravil Holden. „Jinak jsme klidně mohli poslat zprávu z Mediny a ušetřit si tenhle výlet.“

„Diplomacie je tvoje parketa,“ řekla Bobbie. „Já se starám výhradně o taktické záležitosti. A když už se bavíme o síle, kterou představuje Freehold, povíme jim, že není důvod začít hned střílet, a budeme doufat v nejlepší.“

Holden odstrčil svůj zpola vyjedený talíř a zamračeně se opřel. „Vysvětli mi to.“

„Opravdu bys měl číst moje hodnocení.“

Naomi vzala Holdenův hrnek a přistoupila ke kávovaru. „Mám dojem, že tuším, kam tím míří. Chceš kafe, Bobbie?“

„Ano, díky.“ Bobbie si vyvolala na terminálu taktické hodnocení. „Tady žijí lidé, kteří opustili Zemi a vytvořili kolonii založenou na individuální suverenitě. Věří v absolutní právo každého jedince bránit sebe a svůj majetek, v případě nutnosti i smrtící silou. A k tomu jsou dobře vyzbrojeni.“

„Tuhle část jsem pochopil,“ kývl Holden.

„V současné době jim chybí ještě léta, než budou soběstační. Důvod, proč spoléhají na hydroponii, spočívá v tom, že mají značné obtíže s vytvářením půdy pro skleníky. Jde o nějaký problém s obsahem minerálů. Peníze, které sehnali jako zálohu na budoucí těžbu, putují vesměs na Auberon, odkud získávají zemědělské produkty, aby to obešli. Nesouhlasí s vybíráním poplatků za základní obchod k zachování života, které stanovila Transportní společnost. A právě kvůli tomu tu jsme.“

Naomi podala Bobbie kouřící šálek kávy se spoustou šlehačky, přesně tak, jak to měla ráda. Holden pokýval hlavou, což patrně naznačovalo potíže. Rozuměl dobře všemu, co říkala.

„Jak dlouho potrvá, než budou mít vlastní sklizně?“ zeptala se Naomi a podívala se jí přes rameno na zprávu.

„To nevím, ale o to tady momentálně nejde –“

„Jde o to,“ řekl Holden, „že jim přinášíme rozsudek smrti. Není to snad pravda? Přistaneme a sdělíme jim, že jsou odříznuti od obchodu s ostatními koloniemi. A oni vědí, že jim do pár měsíců dojdou použitelné potraviny, a že si své vlastní nedokážou vypěstovat ještě léta. Společnost je staví do neřešitelné situace. A Společnost, tím myslím nás. To jsme teď my.“

„Ano,“ přisvědčila Bobbie, ráda, že porozuměl. „Ti lidé jsou přesvědčeni, že mají neporušitelné právo použít smrtící sílu při ochraně vlastních životů. Když přistaneme a oznámíme, že jsou odříznuti, nebudou mít důvod nepokusit se zmocnit naší lodi.“

„Já tomu rozsudku nerozumím,“ ozvala se Naomi. „Připadá mi moc tvrdý.“

„Bubenice na něco takového čekala, řekl bych,“ zamumlal Holden. Netvářil se právě spokojeně. „První kolonie, na které si může vyzkoušet, jak daleko Společnost zajde při ochraně svého monopolu na používání bran. A chystá se rozdrtit tenhle první případ tak tvrdě, aby to už nikdo nikdy nezkoušel. Zničí jednu kolonii, aby později nemusela ničit třináct set dalších.“

Ta myšlenka visela ve vzduchu jako cigaretový kouř nad pokerovou hrou. Naomi měla ve tváři odraz Bobbiiných starostí. Holden měl svůj typický výraz, který prozrazoval, že zvažuje něco příliš drsného, aby se to dalo provést bezpečně. Tříletá lhůta, to bylo drsné. Tříletá lhůta, když víte, že za méně než rok začnete hladovět, to bylo ještě horší. Dostatečný motiv pro násilí, to přinejmenším. Možná i pro něco horšího.

„Takže,“ řekla Bobbie, „to bude vážně zajímavé.“

Kapitola třetí: Santiago Jilie Singh

Singh ucítil zabrnění na zápěstí a vyhrnul si rukáv. Monitor na předloktí zjistil, že ho sleduje, a ukázal mu sdělení o momentálně nejnaléhavějším úkolu: nadcházející audienci u nejvyššího konzula.

Přestavěl si časovač na upozornění půl hodiny před samotným setkáním. Datový bloček nosil na paži nebo v kapse už téměř pět let. Přístrojek o něm věděl všechno, co o něm vědět mohl. Setkání s konzulem považoval za nejdůležitější událost v jeho životě.

A nemýlil se.

Shrnul si rukáv, rázně za něj zatáhl, aby vyrovnal všechny záhyby, a prohlédl se v zrcadle. Modrobílá uniforma mu seděla jako rukavice, zdůrazňovala jeho svalnatou postavu, kterou hodinu denně cvičil v posilovně. Na límci se mu třpytily nově získané kapitánské hvězdy, vyleštěné, až se zlatě leskly. Bradu a lebku měl čerstvě vyholené a představoval si, že mu to dodává divoký vzhled správného predátora, který se hodí na vojáka.

„Pořád se šlechtíš?“ ozvala se z koupelny Natalia. Otevřela dveře a vyšla ven v oblaku páry, z vlasů jí kapala voda. „Takový pohledný chlap si přímo říká o osahání.“

„Ne,“ ucouvl od ní Singh. „Jestli mě zamáčíš –“

„Pozdě,“ zasmála se jeho žena a vyrazila kupředu, aby ho chytila. Pevně ho objala v pase, její mokré vlasy se mu rozprostřely po rameni.

„Nat,“ řekl, chtěl jí to vyčíst, ale nedokázal se k tomu přimět. Osuška se jí uvolnila, když se na něj vrhla, a v zrcadle zahlédl příjemnou křivku jejího boku. Položil na ni ruku a stiskl. „A teď jsem celý mokrý.“

„Však uschneš.“ Natáhla ruku a štípla ho do zadku. Čerstvě povýšený kapitán laconské flotily nedůstojně vyjekl. Ucítil další zabzučení na zápěstí a na okamžik ho napadlo, že tak jeho budíček projevuje nelibost se vším tímhle blbnutím.

Znovu si vyhrnul rukáv a viděl, že jde pouze o upozornění, že jeho auto dorazí za dvacet minut.

„Brzy přijede vůz,“ řekl s lítostí a zabořil nos do ženiných mokrých vlasů.

„A je načase vzbudit Elsu,“ souhlasila Natalia. „Je to tvůj velký den. Musíš si vybrat: vzbudit Příšerku, nebo udělat snídani?“

„Pro dnešek si vezmu Příšerku.“

„Ale opatrně. Nebude dávat pozor, aby ti nezašpinila tu čisťounkou novou uniformu,“ varovala ho Natalia a navlékala si župan. „Snídaně za pět, námořníku.“

Jenže trvalo nejméně patnáct minut, než vytáhl Elsu z kolébky, vyměnil jí plenku, oblékl ji a donesl do kuchyně. Natalia už naložila na stůl talíře s lívanci a čerstvými jablky, vzduch naplnila vůně chai.

Singhovi zabzučelo zápěstí, a nemusel se ani dívat, aby věděl, že jde o pětiminutové varování před příjezdem auta. Připoutal Elsu do vysoké stoličky a položil před ni nejmenší talířek s plátky jablka. Radostně se zachichotala a plácla do nich dlaní, všude kolem se rozstříkla šťáva.

„Máš čas se najíst?“ zeptala se Natalia.

„Obávám se, že ne.“ Singh si vyhrnul rukáv a projel si denní rozvrh. „Příšerka si dneska nechtěla obléknout kalhoty.“

„Mně se zdá, že její hlavní námitka proti předškolním zařízením spočívá právě v tom, že kalhoty vyžadují,“ mínila s úsměvem Natalia. Pak mrkla na jeho rozvrh schůzek a zvážněla. „Kdy tě máme čekat?“

„Mám naplánovanou patnáctiminutovou schůzku v devět dopoledne, a jinak už nic, tak…“ Singh neřekl ale jde o audienci u Nejvyššího konzula Winstona Duarta, takže nemůžu rozhodovat, kdy ta schůzka začne nebo skončí.

„Dobrá.“ Natalia ho políbila na tvář. „Já dneska budu v laboratoři nejméně do šesti, ale tvůj otec souhlasil se službou u Příšerky, pokud ji vyzvedneš ze školky.“

„Výborně, výborně,“ přikývl Singh. „Tak zatím nashle.“

Venku zastavilo tmavé služební auto flotily. Singh se zastavil před zrcadlem, aby se naposled prohlédl a utřel si náhodný zásah Příšerčiným snídaňovým šrapnelem. Natalia teď seděla u stolu, pokoušela se najíst, přitom dostat holčičce do pusy její vlastní jídlo, a také si jeho zbytky odstranit ze sukně.

Z hloubi břicha mu stoupal strach a zaplavoval mu srdce. Musel několikrát polknout, než dokázal promluvit. Miloval svou ženu a dítě víc, než mohl vyjádřit slovy, a opouštět je mu pokaždé přišlo trochu zatěžko. Tohle však bylo jiné. Generace mužů z flotily už čelily ránům jako tohle. Formální setkání s nadřízenými, jež předznamenávalo změny. Ovšem když to zvládli oni, zvládne to také.

Perspektiva budování říše, jak jim kdysi vysvětloval profesor dějepisu na Námořní akademii, je dlouhodobá záležitost. Jednotlivci budují říše, protože touží po tom, aby jejich jména zaznívala ozvěnou i v daleké budoucnosti. Staví obrovská díla z kamene a oceli, aby si jejich potomci pamatovali, kdo vytvořil svět, v němž oni už jen žijí. Na Zemi stále stojí budovy staré tisíce let, a někdy jde o jediné zbývající důkazy existence říší, které se domnívaly, že vydrží navždycky. Pýcha, nazval to profesor. Když lidé takhle stavějí, pokoušejí se dát svým ambicím fyzický rozměr. Když však zemřou, jejich záměry jsou pohřbeny s nimi. Vše, co zbyde, je jen budova.

Naproti tomu marťanské záměry nebyly nikdy vysloveně imperiální, měly v sobě pořádný kousek téže pýchy. Obyvatelé vykutali do kamene Marsu své tunely a doupata coby dočasné bydlení, načež se pustili do práce, rozpočítané na celé generace, která měla učinit obyvatelným i povrch planety.

Jenomže první generace zemřela, aniž by práci dokončila. A ta následující a další, děti po rodičích, až děti už znaly pouze tunely a nemyslely si, že je to až tak špatné. Ztratily vyhlídku na větší sen, protože to nikdy nebyl jejich sen. Jakmile tvůrci i se svými záměry byli ti tam, zůstaly jen tunely.

Singh si z okna svištícího vozu prohlížel hlavní město Laconie a viděl tytéž projevy hmoty a záměrů. Obří stavby z kamene a oceli, určené za sídlo vlády říše, jež dosud neexistovala. Více infrastruktury, než Laconia sama o sobě bude vyžadovat po celá staletí. Sloupy a pilíře se odvolávaly na historii a kulturu Země a Marsu, a jako by je vytvářely znovu coby svérázné vize lidské budoucnosti.

Jestliže sny o říši padnou, zbudou tu jen obrovské budovy, které nikdy nikdo nepoužíval.

Mezi vysokými důstojníky Laconské armády kolovalo prakticky veřejné tajemství, že v laboratořích Nejvyššího konzula došlo k neuvěřitelnému průlomu v modifikaci člověka. Jeden z nejdůležitějších projektů bylo dramatické prodloužení života samotného konzula. Kapitán, pod nímž Singh jako poručík sloužil, byl oficiálně pokárán, když se opil a prohlašoval konzula za ‚našeho malého boha a krále‘.

Singh však chápal, proč právě tento projekt je pro Nejvyššího konzula tak důležitý. Říše, stejně jako tyto budovy, jsou ambice vtělené do hmoty. Když tvůrce zemře, jeho sen je ztracen.

Tudíž si tvůrce nesmí dovolit zemřít.

Jsou-li ty zvěsti pravdivé a vědci Nejvyššího konzula fakticky pracují na jeho nesmrtelnosti, má Laconia šanci na vytvoření takové říše, o níž všichni dosud pouze snili. Stabilní vláda, kontinuita záměrů, jediná trvalá vize. Což bylo všechno v pořádku a dobré, ale nijak to nevysvětlovalo, proč byl povolán na osobní setkání s Duartem.

„Už jsme skoro na místě, pane,“ ozval se řidič.

„Jsem připraven,“ zalhal Singh.

Vládní budova Laconie byla imperiálním palácem se vším všudy kromě názvu. Šlo zdaleka o největší stavbu v hlavním městě, současně o sídlo vlády a soukromé obydlí Nejvyššího konzula a jeho dcery. Poté, co absolvoval přísnou bezpečnostní prohlídku vojáky v nejmodernějších oblecích s posilovači, byl Singh konečně uveden – úplně poprvé – dovnitř.

Trochu ho to zklamalo.

Nevěděl jistě, co vlastně očekával. Strop ve výši padesáti stop, to snad, podpíraný řadami mohutných kamenných pilířů. Rudé sametové koberce vedoucí k vysokému zlatému trůnu. Ministry a služebníky ve frontách na slyšení u Nejvyššího konzula, šeptem intrikující. Místo toho viděl foyer a čekárnu lemovanou pohodlnými židlemi, snadný přístup k toaletám a nástěnný monitor se zásadami bezpečnosti uvnitř vládní budovy. Všechno se tu zdálo všední. Velmi oficiální.

Malý usměvavý muž v červeném saku a černých kalhotách vstoupil nejširšími dveřmi do místnosti a téměř neznatelně se uklonil.

„Kapitán Santiago Singh,“ pravil, aniž by z toho dělal otázku.

Singh se zvedl, jen stěží se ubránil zasalutování. Ten muž neměl vojenský stejnokroj a žádné výložky, nicméně se nacházeli v domě vládce. To svou váhou převyšovalo protokol.

„Ano, pane. Jsem kapitán Singh.“

„Nejvyšší konzul doufá, že se k němu připojíte v jeho rezidenci na snídani,“ řekl malý muž.

„Samozřejmě, bude mi ctí.“

„Následujte mě.“ Malý muž vyšel týmiž širokými dveřmi a Singh šel za ním.

Jestliže hala vládní budovy poněkud zklamala, zbytek interiéru byl vysloveně praktický. Chodby, lemované kancelářemi, odbočovaly na všechny strany. Všude kypěl čilý ruch, pohybovali se tu lidé v oblecích i vojenských uniformách nebo červených sakách a černých kalhotách jako jeho průvodce. Singh se snažil zasalutovat, kdykoli zahlédl výložky, které to vyžadovaly, a nevšímat si ostatních. Veškerá populace Laconie se skládala z původních kolonistů, Duartovy flotily a dětí, jež se tu narodily v posledních desetiletích. Netušil, že na planetě je tolik lidí, s nimiž se dosud nesetkal. Jeho malý průvodce se tu pohyboval, jako by nikoho z nich neviděl, a po celou dobu si udržoval na tváři neurčitý úsměv.

Po desetiminutové chůzi bludištěm chodeb a komnat dorazili ke dvojitým proskleným dveřím, kterými se procházelo na rozlehlé nádvoří. Průvodce otevřel jedny dveře a uvedl ho, načež zmizel v chodbě.

„Kapitáne Singhu!“ zvolal Nejvyšší konzul Winston Duarte, neomezený vojenský vládce Laconie. „Prosím, připojte se ke mně. Kelly, doneste kapitánovi talíř.“

Další muž v červeném saku a černých kalhotách, tenhle očividně jménem Kelly, před něj postavil talíř a odtáhl pro něj židli. Singh se posadil, vděčný, že se nemusí kymácet na nohou – měl ze všeho trochu závrať.

„Nejvyšší konzule –,“ začal, ale Duarte jen mávl rukou.

„Díky, že jste se dnes ráno ke mně dostavil. A myslím, že bychom mohli používat naše vojenské tituly. Jsem admirál Duarte, nebo stačí admirál.“

„Jistě, admirále.“

Kelly před něj postavil jedno vejce a misku na něj, a teď pomocí kleštiček přendával na jeho talíř sladkou rolku. Vejce bylo luxus, ale Sigh je už jedl, takže pro něj nebylo žádným tajemstvím. Stůl byl malý – se čtyřmi stolovníky by už byl přeplněný – a měli od něj vyhlídku na pečlivě, s láskou udržovaný záhon pozemské trávy. Uprostřed trávníku seděla asi dvanáctiletá dívka a hrála si se štěnětem. Opravdové slepice a pozemští pejsci. Nepodobalo se to Noemově arše ze starého příběhu; lodi první flotily přivezly na Laconii jen málo zvířecích druhů. Vidět dva z nich na jednom místě bylo ohromující. Singh poklepal na skořápku vajíčka lžící, aby ji rozbil, a snažil se neztratit soustředění.

Admirál Duarte pokynul k Singhovu šálku na kávu a Kelly mu nalil. „Omlouvám se,“ pravil Duarte, „že jsem vás vytáhl od rodiny takhle brzy ráno.“

„Je mi potěšením sloužit Nejvyššímu konzulovi,“ řekl Singh.

„Ano, ano,“ opáčil admirál. „Natalia, je to tak? A jedna dcera?“

„Ano, admirále. Elsa. Už jí budou dva roky.“

Admirál Duarte se usmál na dívku na trávníku a pokývl. „Báječný věk. Ne kvůli tomu učení toaletních návyků, ale v noci spí, ne?“

„Většinou, pane.“

„Je úžasné sledovat jejich mysli, jak rostou a rozvíjejí se. Učí se jazyk. Učí se identifikovat sebe sama jako oddělenou entitu. Slůvko ne se stává magickým.“

„Ano, pane,“ přisvědčil Singh.

„Nezapomeňte ochutnat ten moučník,“ upozornil ho admirál. „Náš pekař je génius.“

Sing přikývl a ukousl si. Moučník byl na něj příliš sladký, ale s hořkou kávou chutnal výborně.

Admirál Duarte se na něj usmál a vybídl ho: „Povězte mi o kapitánu Iwasovi.“

Sousto sladké rolády, které právě spolkl, se mu v žaludku proměnilo v olověné broky. Kapitán Iwasa byl degradován a propuštěn bez poct na základě zprávy, kterou Singh poskytl admiralitě. Pokud byl jeho bývalý velící důstojník osobním přítelem Nejvyššího konzula, tak Singh právě dospěl na konec své kariéry. Nebo ho čeká něco ještě horšího.

„Lituji, já –,“ vykoktal.

„Tohle není žádný výslech,“ pravil Duarte hlasem jako jemný, teplý flanel. „Znám všechna fakta o kapitánu Iwasovi. Chci jen slyšet vaši verzi. Vyplnil jste první zprávu o uvolnění ze služby. Co vás k tomu přimělo?“

Jeden z jeho profesorů na vojenské akademii kdysi řekl: když se nemáte za co krýt, je nejrozumnější proběhnout palebným polem co nejrychleji. Singh se na židli narovnal, jako by se vsedě pokoušel o nejlepší nápodobu stoje v pozoru.

„Ano, pane. Kapitán Iwasa nevyhověl novým předpisům vojenského chování, a když mu byla položena přímá otázka o těchto směrnicích, zalhal admirálu Goyerovi, svému velícímu důstojníkovi, a to v mé přítomnosti. Poslal jsem admirálu Goyerovi písemné sdělení, které zpochybňovalo prohlášení kapitána Iwasy.“

Duarte si ho zahloubaně měřil, ve tváři ani stopy po hněvu. To nic neznamenalo. Podle všeho nebyl Nejvyšší konzul mužem, který by dával své pocity najevo.

„Revidovaný předpis, který by představoval zanedbání služebních povinností v takové míře, že by trestem bylo odeslání do Kotců?“ přeptal se admirál.

„Ano, pane. Kapitán Iwasa se domníval, že jde o nepřiměřené potrestání, a otevřeně se k tomu vyjádřil. Když byli dva mariňáci přistiženi, jak ve službě spí, potrestal je místo toho pouze organizačně.“

„Takže jste ho obešel a obrátil se na admirála Goyera.“

„Ne, pane,“ odpověděl Singh. Sklonil pohled a upřel zrak přímo do očí Nejvyššího konzula. „Byl jsem svědkem toho, že důstojník zalhal nadřízenému, který mu položil přímou otázku týkající se řetězce velení. Upozornil jsem toho důstojníka, byla to má povinnost.“

Singh domluvil, ale Duarte nic neříkal. Jen se na něj dál díval, jako by byl nějaký zajímavý brouk připíchnutý na korkovou nástěnku. Pak se zeptal, jako by to bylo něco naprosto přirozeného: „Neměl jste Iwasu rád?“

„Mohu mluvit otevřeně, pane?“ zeptal se Singh. Když Duarte přikývl, pokračoval: „Zachovávat předpisy je přísežná povinnost každého důstojníka a vojáka. Jde o nástroj, díky němuž jsme vojsko a nikoli banda lidí s vesmírnými koráby a zbraněmi. Pokud důstojník toto nebere v úvahu a dá to najevo, přestává být důstojníkem. Když tohle Iwasa předvedl a opakovaně a záměrně nedodržel příslušný předpis, přestal být mým velícím důstojníkem. Pouze jsem o této skutečnosti informoval osobu v řetězci velení nad ním.“

„A nyní, když už víte, jaké následky to pro Iwasu mělo, pořád si myslíte, že jste jednal správně?“ Admirálův výraz stále neprozrazoval jeho názor na probírané téma. Klidně se s tím výrazem mohl ptát, zda nechce cukr.

„Ano, admirále,“ odvětil Singh. „Služba není bufet, kde si vyberete, co chcete, a zbytek ignorujete. Podmíněná loajalita není žádná loajalita. Povinností kapitána Iwasy bylo prosazovat příslušný kodex u svých podřízených. Když zalhal o jeho porušení, bylo zase mou povinností uvědomit jeho velitele.“

Nejvyšší konzul přikývl. To mohlo znamenat cokoli. „Postrádáte ho?“

„Ano, postrádám. Byl to můj první velící důstojník, když jsem dokončil studia na akademii. Naučil mě všechno, co jsem potřeboval znát. Chybí mi každý den,“ odpověděl Singh a uvědomil si, že vůbec nepřehání. Iwasovo fatální selhání ostatně vyplynulo ze sympatie k těm, jimž velel. Takového muže bylo snadné milovat.

„Kapitáne,“ pravil Duarte. „Mám pro vás nový úkol.“

Singh se vymrštil, div nepřevrhl židli, a zasalutoval. „Kapitán Santiago Singh se hlásí do služby, Nejvyšší konzule.“ Věděl, že působí směšně, ale na celém tom rozhovoru bylo cosi neskutečného a směšného, a v té chvíli mu to přišlo jako správná věc. Duarte měl tolik taktu, že jeho chování respektoval.

„První fáze našeho projektu se blíží k závěru. Nyní přecházíme do fáze dvě. Svěřuji vám velení na Gathering Storm. Podrobnosti svých rozkazů najdete v kapitánském sejfu na tom plavidle.“

„Děkuji, admirále.“ Singhovi prudce bušilo srdce. „Bude mi ctí splnit rozkazy do písmene.“

Duarte se ohlédl a zadíval se na dívku hrající si s psíkem. „Už jsem se před zbytkem lidstva ukrýval dost dlouho. Je načase předvést, co jsme po celou tu dobu dělali.“

Kapitola čtvrtá: Holden

Holdenovi bylo něco přes dvacet, když ho vykopli z Pozemské flotily. Na tuto verzi sebe sama se zpětně ohlížel s jistým zalíbením a shovívavostí, jaké lidé obvykle věnují štěňátkům pyšným, že zahnala veverku. Pak podepsal smlouvu na vodní tahač s představou, že se obrátí zády k celé té zkorumpované, autoritářské a cynické historii svého rodu. Dokonce i název společnosti, pro kterou se zavázal pracovat – Čiročistá –, mu připadal symbolický. Příslib poctivosti a čistoty. I když to znělo tak trochu jako z kresleného filmu, tehdy to tak vnímal.

V těch dobách představoval Pás jakési drsné pohraničí. Spojené národy a Marťanská parlamentní republika, politická božstva sluneční soustavy, setrvávaly v izolaci větší než dávné ostrovy uprostřed oceánu. Lidé z Pásu byli považováni za nižší třídu a teprve se pokoušeli vybojovat si pozornost těch z vnitřních planet, když umírali.

Teď bylo lidstvo roztroušeno po více než třinácti stovkách nových slunečních soustav a Země možná už nebyla pro život tou nejpřívětivější planetou. Kdykoli se dala dohromady skupina lidí se stejnými názory a představami, sehnala dostatek zdrojů pro založení kolonie a poplatky za průchod prstencovou branou, a vytvořila tak semínko nové společnosti zaseté mezi hvězdy. I ty nejhustěji obydlené světy zpravidla měly pouhých osm či deset měst na celé planetě. Byl to velký pokus o nejrůznější možné typy lidských společností, šance na přeměnu kultury samotné. Z nějakého důvodu však tohle všechno působilo velice povědomě.

„Co vás vede k tomu, že máte právo diktovat způsob provozování obchodu mezi suverénními státy?“ naléhal guvernér Payne Houston. „Jsme svobodní lidé. Ať si vaši páni na Medině myslí, co chtějí, nejsme vám nijak odpovědní.“

Když Houston přišel na schůzku, byl už rozčilený a nedal Holdenovi mnoho příležitostí přimět ho ke smysluplné, produktivní debatě, a nikoli ke zbytečnému kraválu. Místo toho tedy pozoroval a naslouchal a pokoušel se rozhodnout, zda guvernérův vztek vyplývá víc ze strachu, frustrace, nebo narcisismu. Strach, tomu Holden rozuměl. Zoufalství, to také dávalo smysl. Všechny planety propojené prstencovými branami měly vlastní biomy, vlastní biologii, objevovaly se na nich nečekané překážky pro každého, kdo si tu chtěl vybojovat ekologickou niku pro člověka. Možnost obchodovat s tím, co kolonisté nutně potřebovali, často znamenala rozdíl mezi životem a smrtí. Každý, kdo se dozvěděl, že on a lidé, na nichž mu záleží, jsou svévolně odříznuti od všeho, co je pro ně nezbytné, musí být vyděšen až do morku kostí.

Čím víc se guvernér rozpaloval, tím víc se ovšem zdálo, že ten chlapík je prostě pitomec.

„Freehold je nezávislý, suverénní stát,“ plácl otevřenou dlaní do stolu. „Hodláme se věnovat obchodu s ochotnými partnery, a nehodláme platit výpalné parazitům jako vy, pane. V žádném případě!“

Poradní místnost byla koncipována jako trůnní sál, Holden a Bobbie seděli u nízkého stolu a guvernér se svými jedenácti členy vlády na ně shlíželi shora jako porota. Jejich stůl byl vyroben z napodobeniny tmavého, skvrnitého dřeva. Okna za Houstonem a jeho spoluvládci odhalovala jen jejich siluety. Interiér použitý jako politický nástroj. Osobní zbraně, které nosili všichni obyvatelé Freeholdu, to ještě podtrhovaly.

Holden letmo pohlédl na Bobbie. Její výraz zůstával klidný, ale očima přelétala mezi lidmi, kteří si je shora měřili, a strážemi u dveří. Určitě v duchu kalkulovala, koho vyřídit nejdřív, jak je odzbrojit, kde se ukrýt, jak odtud uniknout. Takovéhle věci Bobbie dělala tak samozřejmě, jako někteří pletou.

„Takže tu jde o tohle,“ promluvil Holden, když se Houston nadechoval. „Vy si myslíte, že jsem s vámi přišel vyjednávat. To tedy ne.“

Houston se zamračil. „Bůh dal všem svobodným lidem jistá práva a my se nehodláme podrobit nějakým tyranům či králům –“

„Chápu, proč jste z toho zmatení,“ opáčil Holden zvýšeným, ale stále ještě přívětivým hlasem. „Vidíte přilétat válečnou loď. Trvá jí celé týdny, než k vám dorazí. Jistě se domníváte, že jde o situaci, kdy se očekává něco za něco. Světelné zpoždění je trochu nešikovné, když se posílají zprávy, tudíž dává smysl poslat sem někoho, kdo by s vámi dýchal stejný vzduch, jasné? Vy něco řeknete, my také. Žádné časové prodlevy. Ovšem podstatné je, že Transportní společnost už rozhodla, co bude dál. My nejsme žádní mediátoři. Nehledáme smírné řešení.“

Žena po Houstonově levé ruce mu položila ruku na paži. Houston se pohodlně opřel. To vypadalo zajímavě. Holden si trochu poposedl a hovořil teď do prostoru mezi těmi dvěma, aby ji zatáhl do konverzace.

„Jsme tu všichni dospělí,“ pokračoval. „Nemusíme si nic namlouvat. Společnost nás sem vyslala, abychom tuto záležitost nemuseli řešit s dalšími a dalšími koloniemi. Chce zajistit, aby byl s touto situací obeznámen každý. Obzvlášť vaši přátelé a obchodní partneři na Auberonu.“

„Politické divadlo,“ pravil pohrdavě Houston. Což bylo poněkud komické od muže, který seděl o jeden a půl metrů výš, než by potřeboval.

„Přirozeně,“ přisvědčil Holden. „Každopádně takhle to tedy vypadá. Poslali jste loď do bran bez autorizace. Ohrozili jste jiné, když jste použili brány –“

Houston dopáleně zafuněl a pohrdavě máchl rukou.

„– a po takovém činu nutně přicházejí následky,“ dokončil Holden větu. „My jsme vám pouze přišli sdělit, jaké budou.“

Bobbie si posunula židli, obrátila ji tak, aby měla volné nohy. Mohlo to být jen běžné gesto, jenomže nebylo. Holden přejel rukama stolní desku. Ať byla vyrobena z čehokoli, určitě nešlo o dřevo, ale mělo to jeho tvrdost a jemnou strukturu. Houston a jeho vláda mlčeli. Teď měl jejich plnou pozornost.

Holden se musel rozhodnout, jak ji využít. Přesně se řídit instrukcemi, nebo se vším trochu zamíchat.

„Můžeme to vyřešit dvěma způsoby,“ rozhodl se pro zamíchání. „První je tříletá lhůta, po kterou vám Společnost odřízne přístup k branám.“

„Nejsme ještě soběstační,“ ozval se jeden z členů vlády. „Hovoříte tu o rozsudku smrti pro tři sta lidí.“

„To patří k rozhodnutí, které jste učinili, když jste poslali loď do brány bez povolení,“ namítl Holden. „Nebo se můžete pokusit najít cestu, jak tento časový plán urychlit. Najít způsob, jak lidi nakrmit dřív. To už je na vás. Ale po tři roky jakákoli loď, která se odváží projít branou na Freehold nebo zpátky, bude bez varování zlikvidována. Bez výjimky. Komunikace tam i zpět bude rušena. Teď jste v tom sami. Nebo je tu ještě možnost, že se guvernér Houston dostaví s námi k soudu a pravděpodobně stráví dlouhý čas ve vězení.“

Houston si odfrkl. Jeho výraz působil, jako by právě spolkl něco zkaženého. Zbytek jeho lidí na sobě nedával nic moc znát. Freehold byla kolonie dobrých pokerových obličejů.

„Zapomínáte na třetí možnost,“ pravil Houston. „Sloužit jako vyslanec tyranie přináší svá rizika, kapitáne Holdene. Velice. Reálná. Rizika.“

„Dobrá, tak si to spočítejme,“ řekl Holden. „Jsme tu, vás je tady nahoře tucet a u dveří stojí čtyři stráže –“

„Šest,“ opravila ho Bobbie.

„Šest stráží u dveří,“ zopakoval Holden bez zaváhání. „Pokud počítáte s perimetrem nějakých sto metrů kolem této budovy, máte naprostou převahu v počtu i zbraních. Jenomže pokud se rozhlédnete o půl kilometru dál, uvidíte válečnou loď. Moje loď má zbraně lokální obrany. Má elektromagnetické pulzní dělo. Má dvacet torpéd. Kruci, má Epsteinův pohon, a ten dokáže vychrlit takový sloup energie, jaký promění celou tuhle osadu ve sklo, když ho zaměříme správným směrem.“

„Takže mluvíte z pozice síly.“ Houston zavrtěl hlavou. „Daně vždy přicházejí na konci hlavně.“

„Já měl spíš na mysli argumenty proti zastřelení vyslanců,“ pousmál se Holden. „Teď odcházíme a vracíme se na svou loď. Dvanáct hodin po této schůzce odlétáme. Pokud budeme mít do té doby na palubě guvernéra Houstona, můžete zahájit nové vyjednávání se Společností. Ne-li, pošle sem za tři roky někoho na kontrolu.“

Holden vstal, Bobbie ho následovala tak těsně, že byla na nohou prakticky dřív než on. Houston se naklonil dopředu, levou ruku na stole a pravou na boku, jako by spočívala na pažbě zbraně. Než mohl guvernér něco říct, vykročil Holden ke dveřím. Stráže ho sledovaly, očima přejížděly mezi ním a Bobbie, pak zpátky k Houstonovi. Holden periferním viděním zaznamenal, že se Bobbie nepatrně přikrčila, zpevnila těžiště. Tiše si pro sebe pobrukovala, ale melodii nerozeznával.

Když došli ke dveřím, stráže se rozestoupily a Holden začal znovu dýchat. Krátká chodba do předsálí, a dál na špinavou ulici. V chůzi vyndal z kapsy terminál. Alex to zvedl, sotva zadal požadavek na spojení.

„Jak vám to tam jde?“ zeptal se.

„Jsme na cestě zpátky,“ odpověděl Holden. „Zařiď, ať je přechodová komora otevřená, až dorazíme.“

„Odcházíte ve spěchu?“

„Možná,“ přitakal Holden.

„Rozumím. Vyhodím červený koberec a zahřeju ZLO.“

„Díky.“ Holden ukončil spojení.

„Vážně myslíš, že jsou tak tupí, aby to na nás sehráli?“ ozvala se Bobbie.

„Nechci vsadit život na to, že jsou jiní lidé dost bystří,“ řekl Holden.

„To z tebe promlouvá zkušenost?“

„Už jsem utrpěl zranění i dřív.“

Freehold byl název města i planety a celé soustavy. Holden netušil, co z toho se ujalo jako první. Městečko se usadilo v údolí mezi dvěma horskými hřebeny. Mírný větřík byl slabě cítit po acetátu a mátě, vedlejších produktech chemie, kterou si místní biosféra vytvářela své životní cykly.

Sluneční světlo se zdálo o něco červenější, než Holden očekával, stíny byly zabarveny do modra a budily dojem trvalého soumraku. Nebo rozbřesku. Nad hlavami jim přelétlo hejno místních ptáků ve formaci tvaru V, jejich široká, průsvitná křídla zvláštně harmonicky bzučela. Byla to svým způsobem krásná planeta. Přitažlivost obnášela o něco méně než polovinu gé – víc než na Marsu, méně než na Zemi – a náklon a rotace planety zajišťovaly zhruba osmihodinový den, noc o něco delší než devět hodin. Dva drobné měsíčky byly oběhově synchronizovány s jedním velkým, přibližně o třetině hmoty planety. Velký měsíc měl slabou atmosféru, ale nic na něm nežilo. Prozatím. Pokud Freehold přežije po několik generací, někdo tam pravděpodobně postaví další městečko, třeba jen proto, aby byl dál od místních obyvatel. Takové totiž byly lidské zvyky – dosáhnout něčeho neznámého, načež z toho udělat něco, co opustíte. Podle Holdenových zkušeností vycházela expanze člověka do vesmíru z jedné třetiny z touhy po dobrodružství a zkoumání nového a ze dvou třetin z potřeby vypadnout a zbavit se jeden druhého.

Vždycky mu připadalo divné vidět Rosinantu na břiše. Loď byla zkonstruována, aby takto spočinula, když se spustila do gravitační studny. Nezpůsobilo jí to žádné poškození, jen to vypadalo jaksi nesprávně. Zbraně lokální obrany, jimiž byly posety její boky, se posunuly, jako by takto byly blíž, neklidné a aktivní. Přechodová komora pro posádku byla otevřená, vyčníval z ní kus žebříku a dosahoval až k zemi. Na kraji otevřených dveří seděl Amos a pohupoval si nohama, pušku měl přehozenou přes stehna. Holdena trochu překvapilo, že tu s ním není Clarissa. Bobbie zamávala, když se už blížili, Amos zvedl ruku k pozdravu, aniž by odtrhl zrak od cesty za nimi.

Holden vyšplhal nahoru první a stoupl si mezi žebřík a Amose, zatímco se Bobbie drápala k nim. Na kraji města v hloučku postávala čtveřice lidí, neblížila se, jen je pozorovala. Z této vzdálenosti si Holden nebyl jistý, jestli se zrovna tihle účastnili schůzky, nebo jde o jinou skupinu. Bobbie udeřila do panelu, žebřík se zatáhl do lodi.

„Jak to šlo?“ zajímal se Amos, zvedaje se na nohy. Odstoupil od vnějších dveří.

Bobbie spustila cyklus zavírání a zvýšila hlas, aby přehlušila zvuk servomotorů. „Jsme zpátky a nikdo na nás nevystřelil. To bych brala jako výhru.“

Vnitřní dveře se otevřely, Amos zastrčil pušku do poličky, která díky nezvyklé poloze lodi vypadala jako zásuvka. Holden prošel chodbou a zamířil na velitelskou palubu. Která měla být nahoře, ale momentálně se nacházela vlevo.

„Budu rád, až odtud vypadneme,“ řekl.

Amos se usmál, ve tváři svůj obvyklý přívětivý a prázdný výraz, a následoval ho. Naomi s Alexem seděli ve svých protinárazových křeslech a hráli jakousi simulaci bitvy, kterou si vybrali už před několika lety a provozovali ji dosud. Holden pocítil jisté uspokojení, když zahlédl vnější okno ukazující na obou monitorech cestu do města. Ať už zabíjeli čas jakkoli, všichni dávali pozor na město. Pro jistotu.

„Hej, kapitáne,“ promluvil Alex se silnějším přízvukem než obvykle. „Jsme připraveni zvednout kotvy a vysmahnout tady odtud?“

„Čekáme ještě dvanáct hodin,“ odpověděl Holden a zaujal své místo v křesle. Závěsy se ani nepohnuly. Stálá gravitace planety znamenala, že křesla zůstávala na místě, jejich pracovní stanice teď byly orientované správně. Naomi se v křesle zkroutila, aby se na něj podívala.

„Dvanáct hodin? Kvůli čemu?“

„Možná jsem přece jen trošinku vyjednával,“ řekl. „Navrhl jsem jim, že pokud předají guvernéra soudu, nebude karanténa.“

Naomi zvedla obočí. „A ví o tom Společnost?“

„Chystal jsem se jim poslat zprávu, jakmile se sem vrátím.“

„Myslíš, že s tím bude Bubenice svolná?“

„Kapitán mění pravidla?“ ozval se Amos a pokrčil rameny. „To je jen další den, který končí jako obvykle, pokud tomu správně rozumím. Když nám šéfka neposkytne žádný prostor na protřepání situace, její chyba.“

„Nechci svalovat odpovědnost za něco, co provedli její vládci, na celou kolonii,“ prohlásil Holden. „Je to hromadné potrestání, a to by dobří hoši dělat neměli.“

„Přinejmenším ne bez dvanáctihodinového ultimáta,“ poznamenala Naomi.

Holden pokrčil rameny. „Během té doby se mohou rozhodnout. Jestliže jim poskytneme šanci podniknout něco jiného a oni budou trvat na svém, budu se cítit o něco lépe, až je odříznou. Aspoň jsme to zkusili.“

„O něco lépe znamená ‚ne tak docela provinile‘?“

„Ne tak docela,“ souhlasil Holden a položil se v křesle. Gel ho chladil v týle a na ramenou. „Stejně se mi nelíbí ta metoda odříznout lidi od zásobování tím, co nezbytně potřebují.“

„Měls souhlasit, že budeš Společnost řídit, když ti to nabízeli,“ řekl Alex. „Potom by všechno šlo podle tvého.“

„To je každopádně hezká představa,“ řekl Holden.

* * *

Dvanáct hodin. Noc a část dne, tady na Freeholdu. A ne dost času, aby dorazila zpráva z Rosi na Medinu do kanceláře prezidentky Transportní společnosti a zpátky došla odpověď. Jestli z toho Bubenice dostane záchvat, budou už na cestě k Medině, než od ní dostanou zprávu. Poskytl by obyvatelům Freeholdu víc času na rozmyšlenou, kdyby mohl. Jenomže rychlost světla je rychlost světla.

Byla to ironie vyhrožovat, a současně se za ně modlit. Zprávy a hlasy, kultura a konverzace, to vše se může pohnout rychleji než ta nejrychlejší loď. V nejlepším případě by to mohlo přesvědčování a argumenty zdůraznit. Přenášet nápady prostorem mezi planetami bylo snadné. Přemísťování předmětů obtížné. Ovšem znamenalo to, že ten na druhé straně musí být ochoten naslouchat a popřípadě změnit názor. Ve všech ostatních případech půjde tradičně o válečné lodě a pohrůžky.

Holden spal, když konečně přišla odpověď.

„Probuď se,“ řekla Naomi. „Máme návštěvu.“

Protřel si oči, přehodil nohy na stěnu, která se nyní přechodně proměnila v podlahu, prohrábl si rukou vlasy a kalným zrakem zamžoural na monitor. Před lodí postávala skupinka lidí. Poznal několik tváří ze schůzky vlády. A mezi nimi guvernéra Houstona, svázaného na širokém keramickém trakaři. Úleva, která se mu rozlila tělem, byla jen trochu zkalena představou měsíců letu se zneuctěným guvernérem na palubě.

Otevřel spojení. „Tady kapitán Holden na Rosinantě. Zůstaňte, kde jste. Hned vyjdeme ven.“

„Buď opatrný,“ varovala ho Naomi. „Jen proto, že to vypadá jako jedna věc, nevíš, jestli nejde o něco jiného.“

„Správně,“ přisvědčil a otevřel spojení na velitelskou. „Alexi? Jsi tam?“

„Právě spí,“ ozvala se Clarissa. „Zahřívám ZLO, Amos a Bobbie jsou na cestě k přechodové komoře. Jestli jde o nějakou léčku, tak bude hodně neúspěšná.“

„Vřelé díky,“ pravil Holden a vykročil podél výtahu k přechodové komoře. Promíchané hlasy Bobbie a Amose už mířily k němu.

„Dej mi vědět, kdybys potřeboval něco víc než jen pozorování,“ pravila Clarissa a vypnula spojení.

Když se komora otevřela a spustili žebřík, Holden vyšel první. Přistoupila k němu žena s ostrými rysy a hustými prošedivělými vlasy, staženými do uzlu.

„Kapitáne Holdene,“ spustila, „jsem prozatímní guvernérka Semple Marksová. Jsme tu, abychom vyhověli vašim požadavkům.“

„Děkuji vám za to,“ pokývl Holden. Současně za ním sklouzla po žebříku Bobbie. Následoval Amos, brokovnice mu při pohybu zařinčela.

„Vznášíme formální stížnost na Společnost ohledně zásahu do naší suverenity,“ pokračovala Marksová. „Tato záležitost měl být řešena interně, na Freeholdu.“

„Projednání celé věci nechám na vás a Společnosti,“ pravil Holden. „Děkuji vám za ochotu pozměnit způsob projednání. Nikdy jsem nechtěl dát vaši soustavu do karantény.“

Oči guvernérky sice říkaly já myslím, že ano, ale zůstala potichu. Bobbie pomohla vězni na nohy. Houstonův obličej, původně zarudlý, zešedl. Zdálo se, že se stěží drží na nohou.

„Nazdar,“ oslovil ho Amos. Chvíli nato se zdálo, že ho Houston našel pohledem. Amos mu povzbudivě kývl. „Já jsem Amos. Tohle je Bobbie. Už jsme podobné věci dělali, takže máme určitá pravidla, která si jistě pozorně vyslechnete…“

Kapitola pátá: Bubenice

Nechtěla být vzhůru, ale stejně bděla. Lůžko bylo určeno pro dva, pro Sabu a pro ni. Akcelerační gel v rámu jim dával dost volnosti, aby se mohli k sobě stulit, když Dům národů, první a největší z měst v prostoru, rotoval nebo zvolna letěl, nebo se oddělit, pokud došlo k nečekanému zrychlení, zatímco spali. Snažila se udržet v rovnováze, aby lůžko nerozhýbala a nerušila Sabu, a zkontrolovala konzoli systému ve stěně na své straně lůžka. Ještě dvě hodiny nepotřebovala vstávat. Nestačilo to na celý spánkový cyklus. A nešlo o tak krátkou dobu, aby ji mohla ignorovat. Podle určitých měřítek byla nejmocnější ženou na třinácti stech světech, ale to ji nezbavovalo nespavosti.

Saba se ve spánku pohnul a zamumlal cosi, čemu nerozuměla. Bubenice mu položila ruku na záda, pohladila ho po páteři. Nebyla si jistá, jestli doufá, že se uklidní a znovu tvrdě usne, nebo že ho vzbudí. Vybral si první možnost, schoulil se v gelu, jako to dělají zvířata v doupěti už od dob, kdy lidé byli pouze něco jako nafoukaní křečci snažící se vyhnout dinosaurům.

Usmála se do tmy a zahnala zklamání. Chtělo se jí čůrat, ale když teď vstane, vzbudí Sabu docela určitě, a potom si to bude vyčítat. Radši vydrží ještě chvilku trpět. Dům národů kolem ní si něco tiše mručel, jako by byl rád, že ji má zpátky.

Dopadlo to tak, že už vlastně neměla domov. Ne od chvíle, kdy přijala místo prezidentky. Sídlila na Medině u administrativních pater. Jindy zase v kapitánské kajutě na Sabově lodi Malaclypse. To jí stačilo, dokud se nestala hlavou Transportní společnosti. Nyní měla pro sebe víc prostoru, než kdy může zhlédnout, něco jako palác rozsekaný a roztroušený napříč světelnými lety. Stanice Medina, Ganymedes, Ceres, Pallas, Iapetus, Europa. Vanderpoele, která jí byla stále k dispozici, pokud byla ve službě. Na PSL-5 měla vyhrazený byt, a právě tak na všech ostatních stanicích. A na třech městech ve volném prostoru, jež tvořila páteř dominia Pásu: Nezávislost, Stráž průchodu a Dům národů.

V klidovém stavu se centrální jádro Domu národů vznášelo; sedmdesát palub zařízení a továren a infrastruktury, které si bubnovou sekci oblékly jako plášť. Na jednom konci přístav, na druhém pohon. Magnetická pole, silnější než koleje maglevu, udržovala jádro oddělené od úrovní bubnu, prováděla korekce, pokud se roztočil, a udržovala ho ve stabilní poloze, zatímco hlavní část přecházela od gravitace z letu do rotace. Místnosti a chodby bubnu byly uzpůsobeny tak, aby se mohly překlápět, a měly podlahy kolmo na směr tahu motorů, a pokud bylo město v klidu, za stálé desetiny gé, mířily nohama ke hvězdám. Stačilo to na setrvalé rozpoznání směru nahoru a dolů, a přitažlivost přitom byla tak malá, že vyhovovala i těm, kdo byli zvyklí žít za letu. Nebyla to loď, ale město, jež nikdy nepoznalo strasti gravitační studny.

Saba zívl a protáhl se, stále se zavřenýma očima. Bubenice mu přejela dlaní po ježatých vlasech, tentokrát naléhavěji. Otevřel oči, mihl se mu v nich rošťácký poloúsměv.

„Jsi vzhůru?“ zeptala se. Snažila se mluvit potichu, měkce, ale opravdu si přála, aby odpověď zněla ano.

„Ano.“

„Díky Bohu,“ hlesla, zvedla se z lůžka a zamířila do koupelny. Než se vrátila, Saba stál nahý u malého automatického čajovaru, který tu měla prezidentka pro své výhradní použití. Saba už s ní žil téměř deset let, a byl to pořád pohledný chlap, i když se u něho věk začínal nepatrně projevovat na měkkém břiše a v zaokrouhlení obličeje. Někdy když ho takhle viděla, uvažovala, jestli ona sama stárne také tak elegantně. Doufala, že ano, a pokud ne, že si toho nevšiml.

„Další překrásné ráno v komnatách moci, co?“ promluvil.

„Ráno jednání o rozpočtu, odpoledne schvalování obchodů. A Carrie Fisková a ta její zatracená Asociace světů.“

„A v pátek ryba.“ Otočil se a podával jí baňku horkého čaje. Jelikož Dům národů strávil vznášením tak málo času, mohla si klidně dopřát pozemské šálky. Ale to nikdy nehodlala udělat. „Co je to Asociace světů?“

„To je právě ta otázka,“ řekla. „Momentálně jde o pár tuctů kolonií, které mají dojem, že jim budu naslouchat pozorněji, když budou mluvit jedním hlasem.“

„A mají pravdu?“

Vzal si další baňku, pro sebe, a opřel se o stěnu. Měl zvláštní, pozorný způsob naslouchání. Dodávalo mu to na kráse ještě víc než oči. Bubenice si sedla na lůžko, zamračila se. Na nic konkrétního, jen tak všeobecně. „Mají,“ přisvědčila.

„A proto je nemáš ráda?“

„Nic proti nim nemám.“ Upila čaje. Byl zelený s příchutí medu, a ještě příliš horký. „Už se tu motají od dob Sanjraniho, v tom či onom provedení. Samá vážně vyjádřená tisková prohlášení a politická divadýlka.“

„A teď?“

„Stroze vyjádřená tisková prohlášení a příležitostné schůze,“ řekla. „Jenomže to skutečně něco znamená. Nikdy jsem neměla potřebu vyhradit si pro ně čas. Teď to vypadá, že budu muset.“

„A co Freehold?“

„Víc tady jde o Auberon,“ odpověděla. „Povídá se, že se blíží k objevu univerzálního polypeptidového generátoru.“

„A co to je, jestli mi to vysvětlíš?“

Šlo o mechanismus, do něhož se na jednom konci nalije cokoli, s čím přijde toxická, nemožná biosféra roztroušených planet, a na druhém dostanete cosi, co můžou lidé jíst. To znamenalo, že do nějakých deseti patnácti let efektivně skončí monopol soustavy Solu na půdu a zemědělské substráty. A také to, že se Auberon stane novou nejvyšší mocí v široce rozhozených cestách lidské diaspory, za předpokladu, že se Země a Mars nerozhodnou poslat flotilu skrz brány a zahájit první mezihvězdnou válku.

Pochopitelně také za předpokladu, že onen vědecký průlom není pouhý trik a pára, což nemohla brát na lehkou váhu. Každý mocný národ, jak praví historie, je založen na noži a lži.

„O tom nesmím mluvit,“ řekla. „Promiň. Vůbec jsem se o tom neměla zmiňovat.“

Sabovi na okamžik ztuhl obličej, ale rychle se vrátil k úsměvu. Nesnášel, když ho takhle od něčeho odstavila, ale i kdyby mu sebevíc důvěřovala a ať by ho bezpečnost Společnosti prověřila sebedůkladněji, nepatřil do řetězce velení. Bubenice strávila příliš velkou část života prosazováním bezpečnostních protokolů, aby je teď dokázala ignorovat.

„V konečném výsledku,“ pravila, aby ho do věci alespoň trochu zasvětila a ušetřila tak jeho city, aniž by prozradila cokoli podstatného, „jde o to, že Freehold mimo jiné má být něco jako varování pro Auberon, aby si moc nevyskakoval, a Carrie Fisková a Asociace světů čenichají kolem, jestli jim tu nekyne nějaká příležitost. Včetně toho, kam až mě můžou dotlačit.“

Saba kývl a k jejímu mírnému zklamání se začal oblékat. „Takže další palácové intriky, savvy sa?“

„Nakonec to tak dopadne,“ řekla omluvně a zlobila se, že se omlouvá, i když jen nepřímo.

Saba tu bouři v ní odhalil dřív, než si ji sama uvědomila. Přistoupil k ní, klekl si jí k nohám a položil jí hlavu do klína. Kašlavě se zasmála a znovu ho pohladila po vlasech. Nemyslel ten projev úcty vážně a ona také ne, přesto však to cosi znamenalo.

„Měl bys tu ještě jednu noc zůstat,“ řekla.

„Nemůžu. Mám posádku a náklad a musím si udržovat pověst svobodného muže.“ Smích v jeho hlase trochu zmírnil bodnutí.

„Pak by ses tedy měl brzy vrátit,“ pokračovala. „A přestat nahánět všechna ta děvčata na Medině.“

„Nikdy bych ti nebyl nevěrný.“

„To ti tak věřím!“ I v jejím hlase se však ozýval smích. Bubenice věděla, že nepatří k ženám, které je snadno milovat. Nebo dokonce s nimi pracovat. V rozlehlém vesmíru se nenašlo mnoho lidí, kteří by dokázali zacházet s jejími náladami, ale Saba byl jedním z nich. Byl z nich nejlepší.

Komunikační systém vydal zvuk zlomeného bambusu. Vaughn, jeho první ranní pozdrav. Brzy vypuknou brífinky, schůze, rozhovory mimo záznam s lidmi, které měla ráda nebo jim důvěřovala nebo je potřebovala, ale nikdy všechno tohle současně. Sabův povzdech víc cítila, než slyšela.

„Zůstaň,“ řekla.

„Pojď se mnou.“

„Miluju tě.“

„Te amo, Camino.“ Zvedl se. „A poletím na Medinu a zpátky tak rychle, že sotva poznáš, že jsem byl pryč.“

Jedenkrát se políbili, a pak odešel a kajuta se zdála prázdná. Dutá jako zvon. Systém znovu tiše zatikal.

„Budu tam za pět,“ oznámila.

„Ano, madam,“ řekl.

Oblékla se, učesala a do kanceláře dorazila za patnáct minut, ale Vaughn jí to nevytýkal.

„Co máme dnes na programu jako první?“ zeptala se, když jí podal šálek s bílou ovesnou kaší a omáčkou.

Zaváhal tak krátce, že se to dalo stěží postřehnout. Ale jen tak tak. „Přišla zpráva od kapitána Holdena z Rosinanty.“

„Můžete mi to shrnout?“

Tentokrát bylo zaváhání zřetelnější. „Snad byste se na to měla podívat sama, madam.“

* * *

Poradní místnost se nacházela na nejzevnější palubě bubnu Domu národů. Coriolisova síla nevadila nikomu, kdo žil na prstencové stanici, ale na lidi, kteří dříve znali jen gravitaci hmoty a z akcelerace, působila nepříjemně. Stěny byly perleťově šedé, stůl s dýhou světlého bambusu na titanovém podkladu byl přišroubován přímo k podlaze. Bubenice zasedla do čela a zuřila. Většina přítomných – Emily Santos-Baca, Ahmed McCahill, Taryn Hong a další členové vedení a rozpočtové komise – ji znala dost dobře, aby odhadli její náladu, a našlapovali kolem ní po špičkách. Ubožák, který přednášel referát, se s ní dosud nikdy nesetkal.

„Je to otázka priorit,“ řekl. Jmenoval se Fayez Okoye-Sarkis a dostavil se sem, aby promluvil ve prospěch jakési nevládní neakademické skupiny, která prosazovala vědecký výzkum. Černěvův institut se sídlem u Ganymeda a Měsíce. „Za poslední desetiletí – vlastně od bombardování Země – byla největší, skutečně největší část výzkumu věnována výnosům potravinářství a infrastruktuře. A převážně šlo o reverzní inženýrství technologií, jež vytvořily věci jako protomolekulu a prstencové stanice. Na všech planetách, které jsme navštívili, se našly různé artefakty a produkty dávných technologií.“

„Ano,“ řekla Bubenice. Znamenalo to pohni s tím. Okoye-Sarkis se usmál, jak byl zvyklý – lidem obvykle připadal okouzlující.

„Kdysi když má žena ještě studovala na vysoké škole,“ pokračoval, „obnášela její práce výzkum druhu hlodavců, kteří se adaptovali na život v oblastech s vysokou úrovní radiace. Kolem starých reaktorů a míst, kde se testovaly štěpné reakce. Vyvinuli se tak, aby jim vyhovovaly podmínky, uměle vytvořené. Lidmi. No, a my jsme teď něco jako tihle hlodavci. Přizpůsobujeme se, abychom se lépe hodili do prostorů a podmínek, které nám zanechala vyhynulá rasa nebo rasy, jež tohle vše vytvořily. Změny v technologiích, které jsme už viděli, jsou nesmírné, a to jde podle všeho pouze o začátek.“

„Dobrá,“ přikývla Bubenice. Okoye-Sarkis upil vody z baňky. Vrásky na jeho čele prozrazovaly, že chápe, jak ztrácí její pozornost. Snad se mu podaří prezentaci zkrátit, přeskočit nudnější pasáže a dostat se k jádru věci, aby ho mohla odmítnout a vrátit se ke své práci.

„Vyskytlo se množství spekulací o tom, co za bytosti vytvořilo ty věci, které jsme objevili. Zda šlo o individuality s vlastním vědomím, nebo nějaký druh úlové inteligence. Zda šlo o jediný druh, nebo druhy vzájemně propojené a spolupracující. Jestli měli – vím, že to zní divně – stejný vztah ke hmotě jako my. Vzniklo kolem toho mnoho velkých ideí. Velkých teorií. Ovšem chybí jim jakékoli ověření. Černěvův institut se chce stát vůdčí silou nové generace vědeckého výzkumu nejhlubších otázek, které představují prstencové brány. Kdo nebo co je postavil? Co se stalo s onou rasou mezi dobou, kdy vypustili Phoebe a vytvořili bránu Sol? Zanechali po sobě nějaké záznamy, které bychom mohli přeložit a porozumět jim? My věříme, že kdesi v soustavách na vzdálené straně bran či snad v branách samotných lze najít něco na způsob Rosettské desky. Něco, co nám poskytne kontext pro všechny ostatní objevy. Naším cílem je rozluštit současné otázky materiální vědy, nízko a vysokoenergetické fyziky, biologie, botaniky, geologie, dokonce i filozofické aspekty.“

Bubenice se na židli opřela a naklonila hlavu. „Takže… vy považujete za hlavní problém skutečnost, že se věci nehýbou dost rychle?“

„No, myslím, že pokrok je vždy lepší a efektivnější, když –“

„Protože mně se zdá,“ skočila mu do řeči, „jako bychom se nacházeli na kostrbatém okraji vlastních schopností poradit si s tím, co už teď máme na talíři. Nedokážu si představit, jak nám pomůže, když si naložíme ještě víc porodních bolestí.“

„Tohle nám právě pomůže od porodních bolestí,“ prohlásil ten člověk. Pronesl to s jistotou a autoritou, kterou Bubenice ocenila jako herecký výkon. Byl to charismatický mizera. Chápala, proč vyslali právě jeho. Po její levé ruce si Emily Santos-Baca odkašlala způsobem, který nemusel znamenat vůbec nic, ale také mohl vyjadřovat mnoho. Bubenice se chovala pitomě. S vědomým úsilím potlačila podráždění.

„Tak dobrá, to zní hezky,“ řekla. „A jak do toho všeho zapadá naše Společnost?“

„Transportní společnost by nám mohla pomoct v několika záležitostech. Především jde samozřejmě o smlouvu, která by lodím Institutu umožnila průchod. Dostali jsme nabídky na terénní práce na půl tuctu planet, jejichž předběžné průzkumy vypadají obzvlášť slibně. Jenomže nejdřív se tam musíme dostat.“ Jeho široký úsměv si říkal o to, aby mu ho oplatila.

„To dává smysl,“ přisvědčila. Jeho úsměv povadl.

„Druhá věc, kterou bychom chtěli se Společností probrat, je vaše unikátní postavení. Plody naší práce prospějí Společnosti právě tak jako komukoli ve kterékoli soustavě.“

„Takže chcete, abychom vám poskytli finanční podporu?“ zeptala se. „Je to tak?“

„Měl jsem připravené ještě nějaké předběžné požadavky pro základní práce,“ přisvědčil Okoye-Sarkis, „ale ano, je to tak.“

„Jistě chápete, že my nejsme žádná vláda,“ pravila Bubenice. „Jsme přepravní společnost. Převážíme věci z místa na místo a chráníme infrastruktury, které nám to umožňují. Smlouvy na průzkum striktně vzato nespadají do našeho pole působnosti.“

Okoye-Sarkis se rozhlédl kolem stolu, hledal oko, jež by mu bylo nakloněno. Snad jich pár našel. Bubenice věděla, že její reakce mohla být odlišná, kdyby s tím požadavkem přišel o den dříve. Ale ta Holdenova zpráva z Freeholdu…

„To Institut respektuje, madam,“ řekl Okoye-Sarkis. „Tady jde o úplně nový projekt, ale já se domnívám, že v sobě má potenciál získání přínosu pro všechny. Mám s sebou rozpis návrhů naší mise, který vám tu můžu nechat a kdokoli z vašich zaměstnanců si ho může prostudovat.“

„Dobrá,“ přikývla Bubenice.

„A co se týče povolení průchodu. Nechci na vás příliš naléhat, ale teprve dáváme dohromady sponzory a poplatky jsou –“

„Dejte mi ty svoje návrhy,“ požádala Bubenice. „Rada je projedná. Nebudu mít žádné námitky, ať už rozhodnou o snížení poplatků, nebo jejich zrušení.“

„Děkuji vám, paní prezidentko. To je báječné. Velice vám děkuji.“

Vědec se s úklonami vzdálil z místnosti. Tímto si Bubenice odbyla poslední bod ranního programu. Odpolední seznam se zdál stejně dlouhý a přinejmenším stejně rozčilující. Santos-Baca zachytila její pohled a povytáhla obočí.

„Je to zajímavý nápad. Mohla by se kolem toho rozvinout živá debata,“ poznamenala, čímž mínila: Vidím, že jsi na radu přehrála další problém, se kterým si musíme poradit.

„Je důležité, aby se rada účastnila všech závažných rozhodnutí,“ pravila Bubenice a mínila tím: Jen si to vyžerte. Emily Santos-Baca se uchechtla, a Bubenice se proti své vůli také usmála. Ale jen na pár vteřin.

Přetrpěla společenskou konverzaci a zdvořilostní fráze, jež pravidelně zamořovaly schůze jako jakási sociální nákaza, a co nejdřív se vrátila do své soukromé kanceláře. Vaughn nebo někdo z jeho podřízených jí tam nechal misku sójových těstovin s houbami a sklenku vína. Zahájila jídlo vínem.

Vyvolala si na displeji obraz celé sluneční soustavy. Planety, města v prostoru, stanice. Asteroidy vířící ve složitých orbitálních tancích, tam, kde gravitace a geografické uspořádání soustavy vytvořily jezírka stability. Podobalo se to sněhové bouři na Zemi. Jakživa sníh neviděla a netušila, jak přesné je to přirovnání.

Vypustila většinu dat, zjednodušila obraz, aby lidskému oku dával smysl. Tady byl Dům národů, na oběžné dráze Marsu, ale nikoli v blízkosti planety. A zde, blíž k prstencové bráně, Nezávislost. Zadala dotaz, a objevila se Malaclypse – jasně žlutá tečka, jež jako by visela nahoře na Domě národů. Jako by loď nikdy neodletěla.

To zavinila chyba v měřítku. Světelné překrytí na displeji nyní obnášelo nějakých sto tisíc kilometrů. Víc než dvojnásobek zemského obvodu, a každou vteřinou se nepřesnost zvětšovala. Prostě ta nepřekročitelná vzdálenost mezi ní a Sabou nebyla ničím v porovnání s nesmírnou prázdnotou všude kolem. Tady v této soustavě, a potom ve všech dalších za branami.

Dokonce i na ženu, která se v tom prázdném prostoru narodila, to působilo ochromujícím dojmem. A přitom se zřejmě kdekdo pokoušel přimět ji, aby ten ohromný prostor ovládla – v jeho prospěch. Aby na sebe vzala zodpovědnost, takže by mohli mít pocit, že je někde někdo střeží.

Nikdy to nevyslovila nahlas, ale občas se jí trochu stýskalo po poměrech, jež vládly za jejího mládí. Pás, to znamenalo SVP. Země s Marsem byli nepřátelé. To pro ně tehdy bylo podstatné. Jenomže vše, k čemu od těch dob došlo, veškeré tyhle problémy jakoby zmenšilo, takže se daly zvládnout. Cítila jistou nostalgii po časech, jež ji formovaly. Které jí poskytly všechny potřebné znalosti a schopnosti, načež ji usadily na místo, kde si polovinu času připadala jako podvodník ve vlastních šatech.

Rosinante byla ještě celé světelné hodiny od bran. Tradičnějšími stezkami by to znamenalo světelná staletí. Představila si Holdena, jako by seděl u stolu naproti ní. Zhluboka se nadechla, pomalu vypustila vzduch a spustila nahrávání.

„Kapitáne Holdene. Dostala jsem vaši zprávu o situaci na Freeholdu. Slušně řečeno, vámi navrhované řešení nebude fungovat…“

Kapitola šestá: Holden

„Slušně řečeno, vámi navrhované řešení nebude fungovat. To, co děláte, by od základu změnilo metody naší Společnosti. My nikoho nevězníme. Jsme přepravní společnost, žádná policejní síla. Nemáme žádné vězení. Nemáme vězně. Nemáme ani soudce. Máme pouze smlouvy. Když někdo poruší jejich podmínky, vzneseme námitku. Potom vybíráme poplatky a pokuty. A posléze, když někdo i nadále neplní, k čemu se zavázal, si s ním přestaneme hrát. Ovšem neuvězníme ho.“

„Mluví pěkně naštvaně,“ podotkl Alex.

Holden zastavil přehrávání. Na velitelské palubě vládlo šero, jak to měl Alex rád. Vzduchový recyklátor cvakal a pohon tiše hučel v kostech lodi; zvuky stejně důvěrně známé jako ticho.

„Nojo,“ přisvědčil Holden. „Není tím právě nadšená, co?“

Alex se podrbal na bradě a obrátil se k Holdenovi s přátelským pokrčením ramen. „Chceš si to doposlechnout někde v soukromí?“

„Nemyslím, že by se tím něco vylepšilo.“ Holden stiskl tlačítko a Bubenice se znovu rozhýbala.

„Další věc, kterou zásadně neděláme, je dovolit každému, kdo má v našem registru zapsanou loď, aby provozoval vlastní politiku. Provedl jste na Freeholdu něco, co se nesmí stát precedentem pro ostatní soustavy, které se rozhodnou porušit pravidla. Vyslala jsem vás tam, abyste doručil zprávu. Ne abyste vyjednával. Ne abyste uzavíral nové smlouvy. Byl jste tam vyslán, protože to bylo důležité pro každého, kdo by se díval – a zraky k vám upírali všichni – a viděl, co se stane, když někdo poruší podmínky dohody s Transportní společností.“

„Takže nejdřív divadýlko, a potom poprava,“ zamumlal Holden k obrazovce. Ne že by ho mohla slyšet. Ale stejně se odmlčela, sklopila zrak a zklidnila se, jako by ho skutečně slyšela.

„Teď budu muset vyřešit,“ pokračovala, „jak napravit, co jste pokazil, s co nejmenšími škodami. Proberu to s radou a našimi právními poradci, a až rozhodneme, co dál, dám vám vědět. A vy uděláte, co řeknu. Pevně doufám, že hovořím natolik jasně, abyste to pochopil.“

„Začínám mít dojem, že mě asi nemá moc v lásce,“ poznamenal Holden.

„Je trochu naštvaná,“ mínil Alex. „Nebral bych to osobně.“

„Prozatím,“ řekla Bubenice, „jsou vaše instrukce takové: dovezete guvernéra Houstona na Medinu. Někoho vám pošlu naproti, až zadokujete. Očekávám, že přečtete prohlášení, které mezitím připravím. Bude to nejspíš omluva. Nebo objasnění pravidel Transportní společnosti. Ať už to bude cokoli, dostanete text, dřív než dorazíte. A vy ho přečtete slovo od slova.

Nezměníte vesmír pouze tím, že mu řeknete, jaký by měl být, Holdene. Žijí v něm i jiní lidé. Příště se chovejte trochu uctivěji.“

Zpráva skončila. Alex zhluboka, pomalu vydechl. „No, možná bys to přece jen mohl vzít osobně,“ prohlásil, když Holden zastavil přehrávání. Monitor přešel do režimu skrolujících systémových dat. Výkon pohonu, stabilita vnitřního prostředí, odvádění přebytečného tepla. Rosinante dělala, co uměla nejlépe. To, co dělala vždycky. Holdenovi tiše seděl v žaludku uzel. Nedokázal říct, jestli je to hněv, nebo zklamání, nebo něco docela jiného.

Alex zapraskal klouby. „Zase máš ten pohled,“ řekl.

„Ne, nemám,“ bránil se Holden. „Nevypadám nijak.“

„Na tom, co řekla, něco je. Tam venku je spousta kolonií. Když začneme ze všech tahat špatné hochy… No, to by obnášelo hodně nepříjemných úkolů. Vysvětlovat jim, že nemůžou hrát, když nebudou hrát férově? Je to drsné, ale tím se nemění nic na tom, čím Transportní je, chápeš?“

„Je to pohodlnější,“ prohlásil Holden ostřeji, než měl v úmyslu. „To rozhodně. Ne, já to chápu. Rozumím, že je snazší řídit společnost, když všechno probíhá podle stanovených podmínek, a tomu, kdo je poruší, odejmout příslušnou službu… a tak to nechat pár desetiletí, aby se všechny kolonie propracovaly k soběstačnosti, takže odříznout je od obchodu bude jen takové plácnutí přes prsty. Ale ta momentální záležitost? Je to rozsudek smrti.“

„Možná,“ přitakal Alex. „Zaslechl jsem cosi o Bara Gaon komplexu a Auberonu, jsou už –“

„Tady nejde o Bara Gaon komplex nebo Auberon. Tady jde o Freehold. Když je na tři roky odřízneme, kolonie se zhroutí a všichni pomřou hlady. Takže právě teď, ano, nám říká, že jsme je měli nechat zemřít. Jenom to vyjadřuje způsobem, který předstírá, že jde o přirozený důsledek jejich volby a nikoli také naší.“

„No, jistě,“ hlesl Alex, ale Holden ještě neskončil. Slova se z něj drala sama od sebe.

„Oni Bubenici nevolili,“ pokračoval a poklepával na obrazovku. „Nemůžou se dovolávat jejích rozhodnutí, a ona má moc nad jejich životem a smrtí. Potřebuje si vybudovat vyšší standard než ‚to, co je nejpohodlnější‘. A v každé vojenské službě, co jich v dějinách bylo, měli vojáci povinnost neuposlechnout, pokud velitel vydal nemorální rozkaz.“

„V každé armádě?“

„Ve všech, které za něco stály.“

„Tak jo,“ zamumlal Alex. Po chvilce se ozval: „Nás taky nikdo nevolil.“

„Přesně! O tom jsem mluvil!“

„Jasně,“ kývl Alex.

„Takže máme stejný názor.“

„Ano. Ale pořád to vypadá, jako bychom se hádali.“

„To vypadá.“ Holden se pohodlněji opřel. Jeho protinárazové křeslo se pod ním pohnulo, zasyčelo. Sevření ve vnitřnostech nijak nepolevilo. Přitom doufal, že ho pustí. „Ksakru.“

„Myslíš, že jim opravdu zavře bránu? Že zavede karanténu?“

„Netuším,“ odvětil Holden. „Ovšem pokud se k tomu chystá, nejspíš nás pošle s Houstonem zpátky, aby umřel se svými. A pro její politický cirkus nebude právě efektní představení, když kapitán jedné z oblíbených lodí začne odmítat plnit rozkazy. To bude muset uznat.“

„To zní rozumně,“ přisvědčil Alex. „Ovšem bude to náramně zajímavé.“

„Jo.“

Chvíli oba mlčeli. Holden věděl, že Alex promluví, až najde příslušná slova. Desetiletí života a práce na jedné lodi znamenaly, že v jídelně nikdy nemusíš nikoho žádat o sůl. Tohle bylo prakticky to samé.

„Kdyby ti to pomohlo, můžeme na sebe chvíli ječet.“

„Díky,“ řekl Holden. Alex pokývl. Bylo to otevřené vyzvání, a jen napůl vtip.

Znovu se zaměřil na sevření v břiše, načež se zvedl a zamířil k výtahu. Alex se neptal, kam jde. Patrně to věděl.

V jídelně se stále vznášel nádech zázvorového čaje, který pila Clarissa na uklidnění žaludku, ale ani ona ani Amos tu momentálně nebyli. Automat na výdej jídla ukazoval úroveň zásob. Hleděl na něj, aniž by ho skutečně viděl. Žil na Rosinante déle než kdekoli jinde v celém životě. Znal tu loď lépe než sám sebe.

Na chodbě, cestou do kajuty, se snažil zbavit trpkosti a hněvu. A také pocitu provinění, který se mu vzdouval v hrdle. Stejně to na něm pozná.

Naomi spočívala na lehátku, paži přehozenou přes oči, ale její dech neměl hloubku spánku. Možná už se probrala z dřímoty, nebo ještě neusnula. Usmála se a hluboké vrásky po stranách jejích úst vypadaly nádherně.

„Jak moc je to zlé?“ zeptala se, ještě než jí odtáhl paži z obličeje.

Holden se nadechl a sykavě vydechl skrze zuby. Uzel v břiše se neuvolnil, ale přemístil. Hněv se obrátil do větší hloubky. Možná se změnil v lítost. Založil si ruce. Posunula se, aby na něj viděla. Šediny na spáncích se jí začaly objevovat už před pár lety a pozvolna se šířily. V koutcích očí měla vrásky, které nevymažou ani léky proti stárnutí, jež nyní všichni užívali. Ale i ty byly krásné.

„Mám dojem, že je možná načase, abychom se pustili do něčeho jiného,“ řekl. „Snad bych měl spíš já dělat něco jiného.“

Znovu si poposedla, křeslo se pohnulo, přizpůsobilo se. Jestliže tu někde čekal vtip, nějaký popud, jak tento okamžik zlehčit, zahynul, když se na něj podívala. Teprve když spatřil její reakci, uvědomil si, jak vážně to ve skutečnosti myslel. A jak špatně vypadá.

„Povyprávěj mi to,“ požádala.

Vyložil jí základní fakta – co říkala Bubenice, co probírali s Alexem, co z toho vyvodil – a s každým dalším slovem a větou více vnímal zmatenost, kterou celou dobu trpěl a která se až teď před ním rozprostřela. Když se jí svěřoval, věděl, že i kdyby nenašel správná slova, ona uslyší to, co je pod nimi, a pomůže mu najít jasný smysl. Ovšem sevření v útrobách ho neopustilo.

„Když jsme pronásledovali piráty, mohl jsem přijmout jejich kapitulaci,“ řekl. „Dokonce i Svobodná flotila mohla složit zbraně a my bychom je zajali. Jenomže teď mám pracovat pro byrokratický systém, který klidně zabíjí lidi a bere to jako svou politiku. Nepřipadá mi, že sloužím vymáhání pravidel, připadám si jako kat a… Myslím, že to nemůžu dělat.“

Naomi mu udělala na lehátku místo vedle sebe. Lehl si k ní. Lůžko se přizpůsobilo jejich váze. Vydala hluboký zvuk, napůl zabroukání, napůl povzdech. „Dělat takovou práci je opravdu těžké.“

„Tyhle kolonie? Všechny jsou závislé na Transportní společnosti a dost možná budou napořád. Ale dokud se nedokážou postarat samy o sebe, měly by mít ve Společnosti svůj hlas a spolurozhodovat o pravidlech. O tom, jak je Společnost vymáhá. Oni Bubenici nevolili.“

„Nevybírali si nikoho ze šéfů. Walkerovou, Sanjraniho, Paovou…“

„Ti předchozí nikomu nezakazovali obchod. Bubenice to dělá. Ano, já vím. Když se nad tím zamyslíš, je to pravděpodobně nevyhnutelné. Možná je spíš zázrak, že k tomu došlo až teď, po tak dlouhé době. Jenže se to stalo a…“

„A když se změní jedna věc, změní se i leccos jiného.“

Z jídelny se ozval hlas. Bobbie s někým mluvila – s Alexem, Amosem nebo Clarissou. Neslyšel odpověď, ale Bobbie se při ní trochu zasmála. Sevření v útrobách zesílilo.

„Mohl bych vydat tiskové prohlášení,“ navrhl a přišlo mu, jako by ho ta slova zatlačila hlouběji do gelu lehátka. „Rozeslat zprávu všem koloniím. O tom, co se Bubenice chystá provést, proč si myslím, že je to špatně. Pokusit se o vytvoření nějaké… já nevím, snad nové koalice. Zahájit rozhovory s Asociací světů, zjistit, jestli by do toho šli.“

„To by byl velký boj.“ Naomi neprojevovala souhlas ani nesouhlas. Jen konstatovala, co byla pravda.

„Představuju si to tak, že s Rosi někde přistaneme nebo se budeme držet v některé soustavě. Mezi Zemí a Marsem stále probíhá čilý obchod. Nebo mě napadá Ganymedes. Ceres. Možná už existují kolonie, kde je dostatečná infrastruktura, abychom se tam mohli usadit. Nebo bychom si nějaké vlastní sídlo sami vytvořili. Nebo bych mohl oznámit pár lidem, co se děje –“

„Oni to už vědí,“ namítla Naomi. „Bubenice nás sem vyslala právě proto, že jí šlo o důrazné prohlášení. Všichni nás sledují. Nic z toho, cos tady právě přednesl, už není žádná novinka ve zpravodajství ani na diskusních fórech všech kolonizovaných světů.“

„Tak to bych mohl nechat tuhle bitvu na někom jiném.“ Holden zavřel oči. „Jenom uzavřít pár smluv uvnitř soustavy a sledovat, co se bude dít. Je to důležité. Ale… já nevím. Jen jsem unavený. Příliš unavený, abych se pustil do tohohle boje.“

„Nebo.“

Otevřel oči, otočil se na bok. Měla hlavu nakloněnou stejným způsobem, jako když se schovávala za vlasy, jenomže teď se neskrývala. Její ústa se sevřela. Podívala se mu do očí.

„Vzpomínáš, jak jsme se poprvé dostali k Rosi?“ zeptala se. „Prchali jsme před, hm, mám dojem, že před každým. Letěli jsme v téhle ukradené lodi. Ptal ses, jestli ji chceme prodat, rozdělit si peníze a odejít na odpočinek.“

Uchechtl se. „Tehdy měla větší cenu.“

„,Odpočinek‘ tehdy také znamenal víc než teď.“ Naomi se nesmála. „Co když tady nejde o rozhodnutí, které bys mohl udělat za všechny?“

„Co tím chceš říct?“

„Oba víme, že Alex umře ve svém pilotním křesle. Bobbie je tu doma. Clarissa není právě nejzdravější. A já nevím, ale pokud se rozhodne zkusit nějaké dobré léčebné zařízení na Cereře nebo někde, mám pocit, že Amos se tam vypraví s ní.“

Holden se pokusil tu představu vstřebat. Nerozuměl poutu mezi Amosem a Clarissou, jen chápal, že je velice pevné, a přitom platonické, a že přetrvalo dlouhá léta. Jestliže to byla láska, neměla žádnou podobu, s jakou by se kdy setkal, ale nepodobala se ani ničemu jinému. Představil si Amose na Rosinantě bez Clarissy. Nikdy dřív ho to nenapadlo. Bylo to smutné pomyšlení.

„Jo, možná,“ přisvědčil a po chvilce ještě dodal. „Asi ano.“

„Blížíme se věku, kdy Freda při zrychlení postihla mrtvice. A ty už jsi víc než polovinu života na denní protirakovinné medikaci. Nesejde na tom, jak kvalitní ty léky jsou, ale určitě si to na tvém organismu vybírá svou daň. Jsi jejich vinou o něco křehčí. Takže co bychom mohli podniknout? Prodat své podíly. Zamířit na Titan, vybrat si nějaké pěkné letovisko a užívat si důchodu.“

Ne, pomyslel si Holden. Ne, tohle místo a tyhle lidi nikdy neopustím. Tohle je můj domov, a bez ohledu na nebezpečí a hrozby a boje si budu stát na svém. Sem patřím. Sem patříme my všichni.

Jenomže z úst mu vypadlo: „Bože můj, to zní úžasně. Pusťme se do toho.“

Naomi se naklonila dopředu, svraštila obočí. „Vážně? Protože já mám v zásobě půl tuctu argumentů, které jsem si připravila, abych tě přesvědčila, že to vůbec není špatný nápad.“

„Tak těch se drž,“ pravil Holden, „protože já budu celé týdny měnit názor tam a zpátky. Ale právě teď mi bydlení v kupoli na Titanu připadá jako nejlepší nápad, jaký kdy kdo dostal.“

„Nebudeš se cítit méně mužný?“

„Nee.“

„Nebude ti připadat, žes nechal vesmír na holičkách, když se neujmeš každého boje, který se naskytne? Protože na tomhle jsem se na nějakou dobu zasekla. Nacvičila jsem si pár dobrých námitek.“

„Schovej si je,“ řekl. „Budou se ti hodit později. Ale momentálně jsem prodaný.“

Její tvář se uvolnila. Stále v ní viděl tu ženu, kterou bývala, když spolu létali na Canterbury. Čas a věk, zármutek a smích trochu změkčily křivky jejich lící, kůže na šíji jí trochu povolila. Už nebyli mladí. Možná poznáte něčí krásu, až když doroste sám do sebe. Natáhl se, aby ji políbil –

– a vznesl se z křesla.

Náhlé vypnutí pohonu ho odstrčilo do kajuty. Automaticky sáhl nohou dozadu, pokusil se zaháknout za madlo, ale loď se přetáčela, takže to dokázal až na několikátý pokus. Naomi už se opřela o rám křesla.

„No,“ řekl Holden. „Bubenice nejspíš změnila názor a nehodlá přijmout Houstona na Medině. To mě tedy zklamala.“

„Ovšem je divné, že nás Alex neupozornil předem.“ Klepl na komunikační konzoli. „Alexi? Jsi v pořádku?“

„Právě jsem se chtěl zeptat,“ promluvil pilot z reproduktoru, „jestli došlo k nějaké změně plánu.“

Holden vytáhl terminál z kapsy. „Amosi? Tys právě provedl obrat a změnil směr?“

„Hele, kapitáne,“ ozval se Amos osobně a vplul do dveří. „To jsem nebyl já. Něco se děje?“

Holdenovi přeběhl po zádech mrazík, který neměl nic společného s teplotou. Naomi už se pustila do pátrání v Rosiných systémech a protokolech, ale než mohla něco najít, ozval se z interkomu Clarissin hlas.

„Přišlo mi varování z recyklátorů vzduchu.“ Její tenký hlas zněl silněji než obvykle. „Systém dostal manuální příkaz ze strojovny, aby snížil kyslík na nulu a zaplavil loď dusíkem.“

„To není dobré,“ zachmuřil se Holden. „To bychom dělat neměli.“

„Mám tady zařízení na ruční ovládání, z černého trhu. Nikdo nemůže změnit nastavení, aniž bych to schválila,“ řekla Clarissa, jako by to neznamenalo: Moje paranoia nám právě zachránila životy. „Ovšem stejně bych ráda věděla, co se to děje.“

„Strojovna, dílna a reaktor jsou odstaveny,“ hlásila Naomi a projížděla na displeji všechny systémy rychleji, než Holden stačil sledovat. „Myslím, že budu muset vypnout pohon, ale nemůžu –“

Ale Holden už vyplouval z místnosti. Amos se přitiskl ke stěně chodby, když ho kapitán míjel, pak ho následoval. Jídelnou, k výtahu, o palubu níž. Srdce mu vynechávalo, tep mu bušil v uších, ale to byl jen adrenalin. Jen strach. Se vzduchem nebylo nic v nepořádku.

Doufal, že je to pravda.

Vězení nebylo tak docela vězení, spíš šlo o jednu z běžných kajut pro posádku umístěnou trochu stranou, s ovládáním dveří odděleným od systému a zevnitř vypnutým. Za dlouhá léta už tu trávili dny, týdny i měsíce různí vězňové. Teď byly dveře zpola otevřené, ovládací panel blikal a házel chybová hlášení. Holden se k němu obezřetně přitáhl – dveře a kouty, tam tě dostanou –, ale když k nim dorazil, už si byl celkem jistý, co tam najde.

Kajuta byla prázdná až na trochu poletujících trosek. Pluly tu stužky látky proti olupování. Kousky chomáčků z matrace, jako únorové vločky, které nikdy nedopadnou. Světlé čáry ukazovaly, kde byla zásuvka vylomena z drážek a uvolněna. Nástěnná obrazovka se vznášela vedle lůžka a odhalená elektronika prozrazovala místa zkratů.

Guvernér Freeholdu nebyl nikde k vidění.

„No,“ vyjádřil se Amos. „To jsou mi novinky.“

Kapitola sedmá: Bobbie

Na gravitaci z tahu motorů při stálé akceleraci bylo cosi přepychového. Připoutat si zadní část k vakuovému záchodu patřilo k některým nedůstojným aspektům vesmírných cest, k nimž byl člověk donucen. Za letu, když vaše tělesné odpady nic neodsávalo, se to ale udělat muselo, jinak se vám mohly všude vznášet kuličky čuránek. Tudíž oceňovala, když mohla jen tak sedět na toaletě na záchodě pro posádku a na chvilku se uvolnit, zatímco se věnovala své hlavní záležitosti. Skutečnost, že tohle vnímala jako luxus, asi také nebyla právě nejdůstojnější, pokud jste se nad tím pořádně zamysleli.

Právě se natahovala za sebe k výdejníku na přepážce pro čisticí papírek, když bez varování selhala gravitace. Hybnost natočeného trupu ji strhla z toalety do vzduchu, s kalhotami u kolen. Naštěstí Rosi okamžitě spustila na záchodě vakuový systém, takže ji ušetřila lovení tělesných výměšků po kabince.

Motala se ve vzduchu a tahala za opasek, současně křičela: „Rosi, dej mi můstek!“

„Jo,“ ozval se Alex téměř ihned. „Kde jsi –“

„Ani zatracené varovné zablikání? Jsem dole na záchodě, v klidu si čůrám, a najednou si musím natahovat kalhoty za letu!“

„To jsem neměl v plánu,“ bránil se Alex. „Vypadá to… Aha. Počkej.“

Linka komunikátoru se ozvala Naominým hlasem, zachyceným z jiného kanálu: Alexi? Jsi v pořádku?

„Právě jsem se tě chtěl zeptat na totéž,“ odpověděl. „Nějaká změna plánu? Naomi? Ehm, Bobbie? Mám dojem, že tady máme problém.“

Stačil tón Alexova hlasu. Bobbie se opřela jednou nohou o přepážku, druhou si zahákla do další a konečně si pořádně natáhla kalhoty.

„To je mi jasné,“ pravila klidným, vyrovnaným tónem mariňačky. „Už tam jdu.“

Holdena s Amosem našla uvnitř za dveřmi jejich provizorního vězení. Zkoumali nástěnný panel, který kdosi vyrýpal z přepážky. Vězeň nikde.

„Jak dlouho už je venku?“ zeptala se, jakmile se zastavila rukou na zárubni.

„Rosi začala vysílat chybová hlášení z těchhle dveří už asi před hodinou,“ odpověděl Amos a zašklebil se. „Za to můžu já, kapitáne. Měl jsem dávat větší pozor, ale já –“

„Zapomeň na to,“ řekl Holden. „Hlavně mu musíme zabránit v páchání dalších škod.“

„Je dole ve strojovně, pokud se mu povedlo vyřadit pohon a roztočit loď,“ mínila Bobbie.

„Tam ho určitě najdeme,“ potvrdil Holden. „Naomi pracuje na tom, aby nemohl nadělat ještě větší problémy, ale musí to dělat na dálku, a tenhle chlapík už projevil překvapivé technické nadání.“

„Jaké máme možnosti?“ zeptala se Bobbie. Taktická situace nebyla nejpříznivější. Kdyby se vězeň zamkl ve strojovně a podařilo se mu zamknout i strojní dílnu nad ní, museli by se prořezat dvojími dveřmi, aby se k němu dostali.

I když Naomi ovládne kontrolní systém, fyzická blízkost k reaktoru poskytuje Houstonovi možnosti, jaké ona nemá. A Bobbie se vůbec nelíbilo, že je má on.

Holden si poklepával prsty o stehno, ten pohyb mu v beztíži dodával téměř neznatelnou rotaci.

„Jestliže má pocit, že nemá šanci z tohohle se dostat, tak by klidně mohl naschvál nechat bouchnout reaktor,“ promluvil, jako by četl Bobbie myšlenky. „Takže by zbývala jediná možnost – normálně tam prorazit. Dávám ti to na starost, Amosi. Clarissa ať rozmontuje panel a zkratuje dveřní senzor dílny. Aniž by si toho Houston všiml. Potom tam strčte nálož a čekejte na můj signál.“

„Jasně.“ Amos se odrazil do chodby. Terminál už měl v ruce a říkal: „Krásko? Sejdeme se u průlezu do strojní dílny…“

„Pokud se tam nemám vlámat, pak –,“ začala Bobbie, ale Holden ji zarazil pohybem hlavy.

„Chci, abys použila údržbářský průlez. Abys tam vlezla zezadu a my bychom si ušetřili riskantní průlom.“

„Fajn.“ Bobbie to slovo protáhla. „Jenomže ta cesta se nedá použít, když je zapnutý pohon.“

„Naomi zajistí, aby zůstal vyřazený.“

„A kdyby ne?“

„Tak se usmažíš,“ přikývl Holden. „Jenomže tady hrajeme o čas. Nemáme tušení, kolik nám zbývá, než se Houston rozhodne, že zahynout v ohnivé kouli je romantičtější než pobyt ve vězení.“

„Betsy se do toho těsného průlezu nevejde.“

„Ne, to tedy nevejde,“ přisvědčil Holden. „Ale beztak jsem si jistý, že tomu chlapovi dokážeš nakopat zadek.“

„O tom nepochybuj.“

„Tak do toho, námořníku. Jdeš ven.“

* * *

Bobbie nebyla žádný lodní údržbář, ale věděla, jak zacházet s hasákem nebo svařovacím aparátem. Během uplynulých desetiletí, kdy jí byla Rosinante domovem, strávila hodně času mimo loď. Někdy s Amosem, který jí říkal Babs z důvodů, které znal pouze on sám, a občas měl sklon předpokládat, že ví, co dělá, přestože ona sama to nevěděla. Jindy zase s Clarissou, která tu a tam ujela a zavolala na ni Roberto, a která jí každou proceduru vysvětlovala do vyčerpávajících podrobností jako někomu, kdo neví vůbec nic.

A nějak, aniž by si to uvědomovala, se stali její rodinou. Pořád měla bratry a neteře a synovce na Marsu; lidi, s nimiž ji spojovalo pokrevní příbuzenství, ale s těmi mluvila jen zřídka. A i tehdy šlo o nahranou zprávu, vystřelenou laserovým paprskem přes nesmírný prostor. Místo nich tedy měla Amose, velkého drsného bráchu, který ji klidně nechal zmastit opravu a ještě se jí chechtal, ale posléze všechno opravil a už se o tom nezmiňoval. A měla Clarissu, tu sestřičku-všeználka, která jí lezla na nervy, jak se pořád zaštiťovala předpisy a seznamy procedur a formalit, jako by si stavěla ulitu kolem křehkého tělíčka.

A potom Holdena a Naomi, kterým jaksi nezbývalo nic jiného než se stát rodiči lodi. Alexe, nejlepšího přítele, jakého kdy měla, a jak si nedávno uvědomila, osobu, s níž by docela ráda zestárla, ačkoli ho jakživa nezahlédla nahého. Byla to zvláštní skupina lidí, do nichž se zamilovala, adoptovala je jako příbuzenstvo a svůj kmen, ale už to tak dopadlo a nikdy se to nezmění.

Jenomže momentálně tohle všechno ohrožoval Payne Houston.

„Teď sis to podělal, chlape,“ říkala si, když se pomalu zarazila nad nouzovým přístupovým panelem reaktorové komory. „Právě sis to dokonale podělal.“

„Opakuj to?“ ozval se jí v uchu tiše Alex. Bobbie si uvědomila, že nechala panel otevřený na nízkou hlasitost, zatímco šplhala od přechodové komory do zadní části lodi.

„To nic,“ řekla a zvýšila hlasitost. „Už jsem na pozici.“

„Zapojím tě zpátky do hlavního kanálu,“ odpověděl Alex, a už měla v uších půl tuctu hlasů.

„Hlaste se,“ říkal Holden.

„Dostali jsme se skrz dveře dílny, Kráska tvrdí, že nespustila žádný alarm. Nálož k odpálení připravena, stačí říct.“ Amos hovořil klidně, dokonce trochu pobaveně. Jako by oznamoval výsledky fotbalového utkání.

„Mám Rosi v diagnostickém modu, takže po mně žádá ověření každého příkazu z konzole ze strojovny,“ ozvala se Naomi. „Ale to může počkat. Co nevidět může ten chlap začít pěkně postaru rozbíjet věci.“

„Tady Draperová. Jsem venku u nouzového průlezu.“

„Jak dlouho ti to potrvá, až ho otevřeš?“

Bobbie si v hlavě promítla rozvržení. Starý zvyk, který do ní vtloukla léta služby u nejdrsnějšího vojenského útvaru, jaký kdy lidstvo mělo. Všechno si řádně naplánuj, než se do toho pustíš, protože jakmile kulka vyletí, čas na přemýšlení je tentam. Všechno, co můžeš dělat, je pohnout se, reagovat.

„Patnáct vteřin na cyklus uzavření. Pár vteřin, než se protáhnu kolem krytu reaktoru; to bude těsné. Ale dobrých třicet vteřin na vyrovnání tlaků, to mě zpomalí. Jakmile tam bude atmosféra, dostanu se vnitřním průlezem v necelých pěti vteřinách.“

„Naomi? Můžeš našeho hosta udržet následující minutu dál od ovládání, abychom si naši jedinou dobrou Marťanku neusmažili?“

„Hele, kapitáne, to je podraz,“ namítl Alex se smíchem. Bobbie připadalo současně uklidňující a děsivé, že dokážou žertovat i za takových okolností.

„Bobbie,“ uslyšela Naomin hlas, mírný, ale pevný. „Neexistuje možnost, že by dokázal spustit reaktor – dokud jsem naživu.“

„To beru. Draperová jde na věc – na váš rozkaz.“

Holden řekl prostě: „Tak do toho.“

Příklop pod rukavicí jejího skafandru zavibroval, jak Naomi dálkově spustila cyklus otevření. Unikl malý obláček páry, průlez odskočil. Bobbie se vsoukala dovnitř, skrčila se do prohnutého prostoru mezi vnitřním trupem lodi a vnějším štítem jádra reaktoru. Průlez se za ní začal zavírat.

„Guvernére Houstone,“ ozval se Holden v rádiu. „Posílám vám vzkaz společným kanálem, abyste mě slyšel. Když s námi začnete komunikovat, neprozradíte svou polohu.“

Bobbie se protáhla kolem reaktoru ke vnitřnímu příklopu. Na panelu zářil červeně symbol uzamčení a status hlásil bez atmosféry. Časovač v hledí její přilby ukazoval, že uběhlo pouze deset vteřin, takže vnější dveře ještě nedokončily cyklus. Téměř čtyřicet vteřin, než bude moci otevřít vnitřní průlez a tohohle Houstona dokopat z jednoho konce lodi na druhý. Vytáhla těžkou bezzákluzovou pistoli z popruhů na prsou a znovu zkontrolovala počítač munice. Vysoce výbušné samohybné střely určené proti nepřátelským vojákům. Pokud ji Houston donutí, aby ho střelila, budou čistit červené skvrny ještě měsíc.

Bobbie po většinu života sloužila na lodích. Nevadilo jí trochu vytírání.

„No tak, člověče,“ pokračoval Holden. „V téhle fázi vám můžeme zabránit v jakékoli nepřátelské akci. Dřív nebo později budete potřebovat něco na zub.“

K jejímu překvapení Houston odpověděl. „Noo… Našel jsem tady dole chladničku s pivem. Váš mechanik tady má i velký pytlík sezamových tyčinek. S příchutí jalapeňos. Na mě je to kapku ostré, ale chutné.“

„Radši mi nevypij moje pivo,“ pravil Amos stejně nenuceným tónem.

„Každopádně,“ vmísil se Holden, „máme pořád problém. Zmocnit se lodi se vám nepodaří, a já bych ji už vážně rád zase začal používat. Jak bychom se mohli dohodnout?“

Bobbie uslyšela první zasyčení atmosféry mimo skafandr. Natlakování už bylo téměř hotovo. Pistoli držela v pravé ruce, levou svírala okraj dveří. V okamžiku, kdy se rozsvítí zelená kontrolka, bude v místnosti s tím pitomcem.

Ten pitomec řekl: „Já vím, co uděláme. Máte pravdu. Nemůžu překonat to diagnostické uzavření. Mimochodem, to bylo od vás chytré. Ale počítám, že bych mohl zase nahodit reaktor, a pak shodit nádobu, jen co najdu ty správné drátky. Taky si to tak představujete?“

„No,“ začal Holden, ale vtom kontrolka vnitřního průlezu blikla zeleně a Bobbie ho prudce otevřela.

Hlavní konzoli reaktoru bude mít po levé straně, až vstoupí dovnitř. Houston pravděpodobně používá tuto pracovní stanici, takže to bude první cíl. Když se silně odrazí, vyletí z úzkého průlezu jako střela, hbitě se přetočí a přistane nohama napřed na protější přepážce. Odtud bude mít přehled přes celou strojovnu. Houston se před ní neschová.

Bobbie pevně uchopila okraj příklopu a vší silou zatáhla, aby sebou mrštila do místnosti. Musí –

Cosi ji zboku udeřilo do přilby a roztočilo ji ve vzduchu. Pokusila se zvednout ruce, aby nenarazila do přepážky hlavou, což se jí podařilo jen zpola. Levá paže se pod ní zkroutila, pocítila, jak se jí v rameni s vlhkým zvukem cosi trhá. Odrazila se od stěny a spatřila Houstona, jak stojí na přepážce nad vstupem, se zapnutými magnety v botách, a drží těžký hasicí přístroj s promáčknutým dnem.

Nějakým zázrakem měla pořád v ruce pistoli. Od okrajů zorného pole se k ní plížila tma, ale stejně se pokusila zamířit. Houston se jedním mocným kopem odrazil od stěny a baseballovým úderem ji udeřil hasicím přístrojem do ruky. Ucítila, že jí zlomil dva prsty. Pistole a hasičák odlétly opačným směrem.

Paluba pod ní plavala a blížila se. Letmo zahlédla Houstona, jak rotuje ke stropu. Povedlo se jí zapnout magnet v rukavici a a přitáhnout se dolů na dost dlouho, aby botami přistála na deskách paluby. Má-li dojít k souboji nablízko, potřebovala dostatečnou páku, a to znamenalo pevně umístit nohy. Nastavila magnety v botách téměř naplno a sledovala Houstona, jak se zachytil stropu.

Rozpřáhla paže, i když z trhavé bolesti v levém rameni poznala, že tahle končetina nebude k ničemu. A zlomené prsty pravé ruky jí neumožní pořádné sevření ani úder.

„Máš kliku, že jsi v tom obleku,“ zalapal po dechu Houston. „Jinak bych ti místo dolíku v té přilbě vyrazil mozek z hlavy.“

„A ty,“ opáčila Bobbie, „máš kliku, že zrovna mám tenhle oblek. Mám totiž ještě jeden.“

„Hm. Budeme se vykecávat, nebo si zatancujem?“

„Hrajou moji –,“ začala, vtom se Houston odrazil od stropu rovnou na ni. Čekala to. Přimět někoho k hovoru, a přitom zaútočit, to byl starý trik. V okamžiku, kdy opustil přepážku nad ní, už se přesunula doleva a otočila se v bocích. Houston proplul kolem ní a schytal ránu do brady jejím pravým loktem.

Zuby mu cvakly s křupnutím, jež naznačovalo, že se jich pár ulomilo, načež se jeho tělo převalilo stranou a se žuchnutím dopadlo na stěnu. Kopnutím vypnula magnety a vrhla se na něj, omotala mu pravou paži kolem šíje ve škrticím hmatu. Nebylo to ani nutné. Oči se mu protočily, z rozbitých úst vypouštěl krvavé bubliny. A je hotový. Jako za starých časů.

„Uložila jsem hosta ke spánku,“ řekla do rádia, pak přivlekla Houstona k panelu na stěně a odstranila zámky na vstupu. „Amosi, dej pryč tu bombu, než otevřu dveře, jo?“

* * *

Bobbie seděla v jídelně, levou paži v závěsu a pravou ruku v obvazu z uhlíkového vlákna, který jí loď upletla. Holden si sedl naproti ní, před sebou kouřící šálek kávy, který drželo na stole zrychlení 0,3 gé, s nímž Alex letěl.

„Tak,“ řekl Holden a foukl shora do šálku. „Vyšlo najevo, že náš hoch toho umí víc, než jsem od něj čekal. Díky za záchranu mé lodi.“

„Mně připadá, že je tak trochu i moje,“ usmála se. Holden byl prostě Holden. Musel na sebe brát zodpovědnost za každý malér, který se přihodil, a přehnaně oceňovat dobré věci. To z něj dělalo toho, kým byl. Předpokládal u každého nezištné hrdinství, protože právě to chtěl v lidech vidět. A právě to také bylo příčinou většiny problémů v jeho životě – lidé obvykle nebyli těmi, koho v nich chtěl nacházet. Ale stejně to byla hezká chvilka. Loď v bezpečí. Žádní mrtví. Dokonce ani Houston, ačkoli kdyby nikdo nehlídal Amose, mohlo se to změnit.

„To je legrační, že to říkáš,“ pravil Holden. Odmlčel se nad kávou tak dlouho, až skoro zapomněla, co původně povídal. „Nechtěla bys tu loď ode mě koupit?“

„Já –,“ začala, pak se zarazila. „Počkej, cože?“

„Naomi a já uvažujeme, že s tím sekneme. Děláme tuhle práci už spoustu let. Je načase najít si někde nějaké klidné místečko. Zkusit, jak nám to bude vyhovovat.“

To byla rána, silnější než cokoli, nač se zmohl Houston. Bolest začala hned pod žebry a šířila se. Ještě nevěděla, co to znamená.

„Je někdo z posádky –?“ vypravila ze sebe, ale nebyla si jistá, jak větu dokončit.

„Ne. Jak mi Naomi nedávno zdůraznila, Alex umře v pilotním křesle. Kdokoli tu loď koupí, bude se s tím muset smířit. Ovšem za Amose mluvit nemůžu, nevím, jaké má plány… na potom.“

Potom. Až Clarissa zemře.

„Většinou jsem peníze šetřila, ale nejsem si jistá, jestli si můžu dovolit válečnou loď,“ odpověděla Bobbie, pokoušejíc se o lehký tón, udělat z toho vtip.

„To zvládneme. Rozdělíme účty na šest dílů, připravíme plán splátek. Na základě našich dosavadních příjmů to bude snadné. Ty zaplatíš nové posádce ze svého podílu. Rosi je tvoje loď.“

„Proč já? Proč ne Alex?“

„Protože na téhle lodi není nikdo, od koho bych já přijímal rozkazy raději, a já jsem ten nejhorší člověk na světě na přijímání rozkazů. Z tebe by byla skvělá kapitánka, a zachránila bys pověst lodi. Je to divné, ale zjistil jsem, že mi na tom záleží.“

Bobbie spolkla cosi, co jí uvízlo v krku, a narovnala záda. Líp nedokázala napodobit postoj v pozoru. Vojenský výcvik se těžko zapomíná a kapitán, který jí předává velení na lodi, to je něco jako posvátný okamžik.

„To bych zvládla, však víš,“ řekla. „To se spíš změníme v oblak plynu, než bych já zneuctila čest a dobré jméno této lodi.“

„Já vím. Takže to znamená ano?“

„Vážně by mě zajímalo…“

Holden přikývl a upil kávy. Čekal, až dokončí větu.

„Vážně by mě zajímalo, jak bude vypadat vesmír bez Jamese Holdena, který přilétá jako zachránce.“

„Představuju si, že všechno bude probíhat mnohem hladčeji,“ zazubil se Holden.

„To by mě vážně docela zajímalo,“ opakovala Bobbie.

Kapitola osmá: Singh

Singhovi se právě zdálo, jak bloudí ztracen v chodbách nesmírně rozlehlé lodi, když ho interkom na stole probudil svým bzučením.

„Ano?“ zaskřehotal, ještě než otevřel oči. Na zdřímnutí ve vlastní kajutě nebylo nic špatného. Nevyhýbal se tím službě. Důkladná prohlídka jeho lodi Gathering Storm znamenala práci na šestnáct, někdy osmnáct hodin denně, a už to trvalo týdny. Nebyl by jako důstojník a velitel nic platný, kdyby nevyužil každé příležitosti na chvíli zavřít oči.

Ale i tak cosi v jeho nitru nechtělo, aby to posádka věděla. Jako by skutečností, že má stejné tělesné potřeby jako ostatní lidé, přiznával jakousi slabost.

„Pane, blížíme se setkání s Heart of the Tempest,“ zněla odpověď. Poručík Trina Pilau, jeho navigátorka. „Žádal jste mě –“

„Ano, ano, zcela správně. Už jdu,“ řekl Santiago, skulil se z lehátka a mávnutím rozsvítil.

Jeho kajuta sloužila také jako pracovna, a červená složka s rozkazy z admirality ležela stále na jeho stole. Četl si v nich už nejméně po padesáté, když ho přemohl spánek. Nechat je takhle venku představovalo vážné porušení provozních bezpečnostních předpisů – mladšího důstojníka by za podobný prohřešek potrestal. Vrátil složku do sejfu, řekl lodi, aby zaznamenala pochybení do jeho soukromých zápisů. Alespoň to bude součást trvalé evidence, kdyby později došlo na zkoumání.

Na chvilku si zaskočil do soukromé koupelny, aby si opláchl obličej. Studená, štiplavá voda patřila k výhodám jeho stanice. Oblékl si čistou uniformu. Kapitán musí svým důstojníkům jít příkladem. Chodit do služby upravený a nažehlený bylo to nejmenší, co mohl od nich jako profesionálů očekávat, tudíž musel totéž žádat od sebe. Když své vzezření zhodnotil jako slušné, otevřel dveře oddělující jeho soukromé prostory od můstku.

„Kapitán na můstku!“ ohlásil rázně důstojník ve službě. Ostatní, kteří se momentálně aktivně neúčastnili práce u příslušných stanic, vyskočili a zasalutovali. Zdálo se, že i konzole, vyleštěné a bez poskvrnky, vyzařují respekt, ne-li vůči němu, tak alespoň k jeho funkci. Modrá barva stěn ladila s praporem, do jejich nátěru byl vtlačen symbol jeho velení – tři propletené trojúhelníky. Budilo v něm hlubokou, téměř atavistickou hrdost, kdykoli na ně pohlédl. Jeho loď. Jeho velení. Jeho služba.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzestup Persepole.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.