POHÁRY TOUHY

Markéta Harasimová

Markéta Harasimová

POHÁRY TOUHY

Copyright © Markéta Harasimová, www.marketaharasimova.cz, 2018

Foto na přebalu © Vinařství Sedláček Kurdějov, © Shutterstock USA

Obálka © Nakladatelství MaHa, © Petr Honzátko (Cydonia)

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2018

ISBN 978 – 80 – 906776 – 3 – 0

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírovány, rozmnožovány ani jinak rozmnožovány bez souhlasu vydavatele.

PROLOG

1986

Pár desítek tmavě oděných postav opustilo krematorium. Posléze prořídly i hloučky na prostranství před ním, a nakonec se kroky skřípající v pietním rytmu po štěrkové cestičce vytratily do ztracena. Dojemné poslední rozloučení zanedlouho spolkne minulost a život půjde zase dál - jen bez jedné duše, jejíž svíčka nedávno uhasla.

Teprve po delším čase se ve dveřích smuteční síně objevili poslední tři pozůstalí. Jakmile vyšli ven, obě křídla za nimi s tichým klapnutím zapadla, a skupinka pokračovala přes nádvoří dál. Vysoká brunetka oblečená do strohých černých šatů vedla za ruku malou holčičku se dvěma copánky, a její chůze připomínala pohyby dlouho nepoužívané loutky. Jen malý krůček za nimi se ploužil podsaditý pětapadesátník ve staromódním obleku a v prstech žmoulal klobouk. Tváře dospělých prozrazovaly žal, zato dívenka vypadala spíš rozmrzele.

Trojice zůstala stát před branou z ohýbaného železa, a muž se ženou na sebe vrhli pohled. Několik minut pouze mlčeli, až nakonec promluvil on. „Štěpánko, rozmysli si to eště. To děcko tu má kořeny. Violka je zvyklá žít na malým městě, a na přírodu. Co bude dělat v Praze?“ pronesl, a prosebně se zahleděl do azurových očí své snachy.

V jejím jindy půvabném obličeji seděl vyhaslý výraz, kvůli němuž vypadala mnohem starší než na svých šestadvacet. Zármutek navíc vryl do koutků úst nepěkné vrásky. „A co tady budu dělat já?“ opáčila hluše.

„Mysli hlavně na tu malú... Přišla přeci o otca. Žili ste tu spolu jako rodina tolik let a je to její domov,“ namítl.

„Ale to se teď změnilo… my už nejsme rodina,“ odtušila mladá žena zvadlým tónem. „Láďa je… pryč. A mě tady nic nedrží. Ani Violu.“ Propadlou tvář zahalil stín a nenalíčené rty se zachvěly. „Kdyby dal na mě, mohl žít. Zemřel jenom kvůli té nesmyslné vášni pro víno! A vy jste ho v tom celou dobu podporoval…“ Tichý hlas se zlomil a umlkl.

Starší muž nic neřekl: pouze jeho shrbená ramena ještě o poznání poklesla. Štěpánka mezitím našla alespoň část ztracené rovnováhy. Nabrala vzduch do stažených plic, nebo se o to alespoň pokusila.

„Pořád dokola mi tvrdil, že brzy přijde nová doba, a vy dva si spolu založíte vlastní podnik. Teď už vím, jaká to byla hloupost!“ Obrátila oči s vlhkými špičkami řas k nebi a v beznadějném gestu potřásla hlavou. „Nikdy by se to nepodařilo. Ale on tomu věřil a dával do toho všechno. Tak dlouho, až ho to zatracené víno zabilo! Proč toho nenechal? Kdybychom se odstěhovali do Prahy…“ Jen tak tak potlačila vzlyk, odvrátila obličej a přitiskla sevřenou pěst k ústům.

„Dokázal by to. Láďa by vinařství založil. Byl to jeho sen…“ hlesl vyprahle tchán.

„Sen, který ze mě udělal vdovu a z Violy polovičního sirotka.“

Ta věta sice zazněla velmi tiše, ale Štěpánčinu tchánovi se zabodla do srdce jako ostrý šrapnel. Byla to pravda, a on jen stěží mohl cokoli namítnout. A nemělo smysl zdůrazňovat ani fakt, že sám přišel o jediného syna…

Nikdo vlastně netušil, jak k té tragické události došlo. Láďa odjel brzy ráno do vinohradu, tak jako prakticky každý víkend v této roční době. Bylo to však naposledy, co políbil svou manželku a pohladil dceru: domů se už nevrátil. Místo něj se odpoledne objevil jeden ze sousedů, a sám ještě v šoku jeho ženě oznámil, že se stala vdovou.

Štěpánčin muž patrně musel v  příkrém svahu opravit nějakou závadu na traktoru. Ten se na něj však – možná vinou rozbahněné půdy - převrátil. Soused, který se k nehodě nachomýtl náhodou, sice dělal všechno pro to, aby mladému muži zachránil život, ale nebylo to nic platné. Podle pitevní zprávy zahynul Ladislav na místě – přes dvě tuny těžký stroj mu rozdrtil žebra a smrtelně poškodil vnitřní orgány.

Na ten traktůrek šetřil společně s otcem hodně dlouho, a oba jeho koupi z druhé ruky jaksepatří oslavili. Ovšem kdyby jen tušili, co ta zpropadená mašina způsobí, ochotně by se bez ní obešli…

Postarší vinař nyní obrátil zvlhlý pohled ke hřbitovu a potlačil touhu začít nad tou nespravedlností hlasitě křičet. Jeho syn se teprve nedávno dožil Kristových let - odešel tak mladý! Zanechal po sobě rodinu i všechny své plány a touhy… A také zlomeného otce, jehož život v určitém smyslu skončil také.

S pocitem, že během posledního týdne zestárl alespoň o třicet let, se očima vrátil ke snaše. „Štěpánko…“ hlesl. „Věř mi, že dybych moh vrátit čas nebo umřít místo něho, udělám to. Hned, a ani bych nezaváhal.“

Štěpánka jen stočila koutky úst k zemi a na znamení marnosti potřásla hlavou. Dalo by se říct, že tchánovi rozumí, ale trpkou realitu slova změnit nemohla. Ani žádná oběť. Zřetelně si uvědomovala, že zásadní etapa jejího života je u konce. V její duši zůstala černá díra a ona měla vtíravý pocit, že ji už nikdy ničím nezaplní. Navíc nedokázala přemoct hořkost, která se jí po odeznění prvotního šoku začala rozlévat žilami. A to i přesto, že měnila její krev v pelyňkovou žluč.

Modré duhovky jaksi samovolně zastřela mlhovina vzpomínek… Ladislava poznala před pěti lety během letní brigády. Sympatický Moravák s veselými ohníčky v zelenohnědých očích ji zaujal na první pohled. Propadla mu okamžitě - nejen fyzicky. Zažívali smyslné výbuchy rozkoše, kdykoli dali průchod milostným touhám, a z obou tryskaly vřelé city. Dokázali si taky dlouhé hodiny povídat. Nebo i mlčet a toulat se přírodou, kterou Láďa zbožňoval. Učila se poznávat její krásy spolu s ním, a jejich seznámení jí zkrátka připadalo osudové…

Ač rodilá Pražačka, vůbec nezaváhala, když ji požádal, aby s ním zkusila žít na jižní Moravě. A než se nadála, byla těhotná. Oba byli hluboce zamilovaní, a tak logicky následovala svatba. Rodina sice Štěpánku od stěhování do neznáma a rychlého sňatku zrazovala, ale ona si nedala říct. A nelitovala toho. Nikdy.

Jenže teď bylo po všem: Štěpánčina budoucnost zemřela spolu s manželem. A ona bolestně vnímala, jak se její srdce bortí a mění v beztvarý kus ledu. Toužila být co nejdál od nekonečných řádků té zpropadené révy, i od tchána. Přála si navždy zmizet z domu, který ji dusil připomínkami Láďova života, i z města, které jí najednou připadalo stejně mrtvé jako on… Každičkou její buňkou vibrovala nutkavá potřeba prchnout pryč.

Chtěla odtud odjet hned, jak bude moci. Což znamenalo právě teď – po manželově pohřbu.

Pouze letmo si v posledních dnech připouštěla Violinu přítomnost. Cítila upřímný vděk, když dceru po té kruté zprávě odvedli tchánovi známí, a ona ji několik dní neměla na očích. Holčička byla živoucím mementem její ztráty. Teprve nedávno oslavila třetí narozeniny, ale oči hledící z podlouhlého obličejíku byly jeho. Nejen barvou, ale i výrazem – působily skoro dospěle. Štěpánce nikdy dřív nepřišlo, jak moc se Viola svému otci podobá.

A teď tu podobu nedokázala snést. Nenáviděla se za ty pocity, samozřejmě. Ale současně si nemohla pomoct. To dítě pro ni náhle bylo víc přítěží než útěchou. Ladislav svou dcerku zbožňoval, doslova se v ní viděl. Nikdy by nepochopil, že ona bez něj rodičovskou zodpovědnost vlastně nést nechce… Mateřství v jejích očích ztratilo kouzlo a stalo se pouhou povinností.

Z těchto trudných úvah ji vytrhl tchánův hlas. Spíš ze zdvořilosti než zájmu k němu obrátila pozornost. „Zůstaňte tu aspoň do vinobraní…“ promluvil nejistým tónem a přehodil klobouk z jedné ruky do druhé. Ta věta na její srdce zapůsobila podobně, jako by do něj udeřilo beranidlo. A vmžiku rozvířila vlnu rozčarované zlosti, která ale byla v tu chvíli vlastně spásná. Zčásti pohltila decimující smutek.

„Dejte mi s tím zatraceným vínem už pokoj!“ vzkřikla až příliš prudce. Opanovala se, teprve když sebou dětská ručka, již svírala v dlani, poplašeně trhla. Dvakrát nasucho polkla a odkašlala si. „Nezůstaneme už ani den. Smiřte se s tím.“

„Ty mi dáváš za vinu, co se Láďovi stalo. Je to tak?“ potřásl hlavou v poraženeckém gestu, a prohru v tu chvíli zrcadlil i obličej lemovaný šedivými vlasy.

„Ano,“ odvětila s plným vědomím, jak tvrdě to vyzní. „A nemůžu si pomoct.“

„Viola je moja jediná vnučka… nikeho iného už nemám…“ odvětil chabě a jeho hlas při tom podezřele zakolísal.

„Vím to. Ale teď po mně nemůžete chtít, abych zůstávala.“

„Vrátíš se? Vy obě?“ Jeho úpěnlivé oči doslova vypalovaly cejch do Štěpánčiny duše. Co mu má odpovědět? Že nemá v úmyslu už nikdy vstoupit do míst, která jí vzala největší lásku? A že nehodlá do konce života vypít ani kapku toho prokletého vína? Že nesnese pohled na nevinně se tvářící vinohrady, které ji připravily o budoucnost i rodinu?

Rozhodla se ponechat tchánovu otázku bez odpovědi. Lepší bude mlčet. A udělat tečku, jasnou a ráznou. „Violo, dej dědovi pusu,“ přikázala holčičce, možná až zbytečně příkře. „Odjíždíme.“

„Kam?“

„Do Prahy.“

„Ale proč?“

„Prostě proto!“ Bože, přestaň se mě ptát, proč a proč! Mlč, prosím! zaúpěla v duchu a stiskla si spánky sevřenými pěstmi, jako by tak mohla uniknout dalším slovům. „Rozluč se s dědou.“

„Ale já nechcu do Prahy! Já chcu s dědou do vinohradu!“

„NE!“ Už nikdy žádný vinohrad! Ledová krusta usazená okolo Štěpánčina srdce zesílila o další vrstvu, a ona citelně vnímala, jak se pod jejím chladem zatvrzuje.

Z věže hřbitovní kaple zazněl zvon a Štěpánku v ten moment ovládla mrazivá předtucha, že jeho údery jsou umíráčkem pro její duši. Příliš se nemýlila…

ČÁST I. – PROZŘENÍ

2015

KAPITOLA 1.

Pevně rozkročená sevřela mikrofon oběma rukama a zavřela oči. Zaklonila se, až jí bujné lokny v barvě lesního medu přepadly na lopatky. Do závěrečného refrénu vložila maximum emocí - vlastně to nebylo příliš těžké. Anglický text o pohaslých iluzích a skomírající lásce jako by byl Viole napsaný na míru. Ladil s jejím duševním rozpoložením. Minimálně posledních několik týdnů, nebo spíš měsíců.

Posluchači samozřejmě neměli ponětí, že její procítěný zpěv není pouze dílem talentu a pilného zkoušení. A jejich aplaus poté, co dozněl poslední tón, dokazoval upřímné nadšení. Nebylo to totéž, jako by měla vlastní kapelu a vystupovala na nějaké prestižní scéně, ale pravidelné koncerty v  klubech měly taky něco do sebe. Kromě finanční stránky, kterou nemohla opomenout.

Svou práci měla sice ráda, postupem času se však nedokázala zbavit dojmu, že jí schází ten správný zápal. Dravost potřebná k tomu, aby se prosadila víc. Po angažmá v úspěšném muzikálu, kde ztvárnila celkem výraznou roli, a pár dalších, kde si střihla vedlejší, na nic pořádného nenarazila. Ne, že by se nesnažila, ale konkurence byla velká a ona se nechtěla vázat na jedno konkrétní divadlo.

Kromě zpívání se Viola stačila taky vdát. Už necelý rok po svatbě ale docházela k přesvědčení, že by bylo lepší tento akt vynechat. Manželství začalo vášnivým vzplanutím nabitým erotickými výbuchy, ale vzájemné rozdíly obou partnerů začaly brzy – a se stejnou intenzitou - působit jako žíravina na city. Dnes měla dojem, že mezi nimi nefunguje už skoro nic. Bohužel včetně intimností.

Gustav jí sice zajistil tohle angažmá, ale to bylo asi tak všechno, co je teď spojovalo. Kromě toho neminul den, aby své zásluhy alespoň jedenkrát nezdůraznil. Často měla chuť s tím praštit, jenže by byla hloupost vzdát se jediného zdroje obživy, který ji navíc udržoval ve vystudovaném oboru.

A jak plynul čas, Viola si stále víc uvědomovala, že její život tak nějak stagnuje. Či spíš v některých ohledech dokonce nabral zpětný chod. Její manželský svazek na tom seznamu zabíral první místo. Jistá nerozhodnost a obavy z věcí příštích ji však brzdily v tom, aby udělala nějaké zásadní rozhodnutí, anebo rovnou čistý řez.

Jenže takhle to už dál nepůjde. Musím si s Gustou vážně promluvit, blesklo jí myslí, když uložila mikrofon do držáku a předvedla závěrečnou poklonu, při níž konečky vlasů zametla prkna na pódiu.

O chvíli později se už probojovala k baru, kde měla odložený nealko drink.

„Hej, slečno! Mohla byste mi dát podpis?“ zjevil se vedle ní šlachovitý mladík, a nedočkavě jí strkal pod nos obnažený biceps.

„Jistě,“ vycenila naučeným způsobem zuby. Pak přijala fixu, jíž zašermoval před jejím obličejem tak nebezpečně, až ve strachu o oči ucouvla. Podle pivního odéru vanoucího z jeho dechu už v sobě měl nějaké to promile, a ona by nerada přišla k fyzické újmě. Fanoušci tohoto typu její krevní skupinou nebyli, nicméně k rockové scéně patřili. A proto je tolerovala.

„Díky!“ zajásal, když se na jeho paži zaskvěl Violin podpis s výrazným E.

E jako Exnerová. To příjmení měla po otčímovi. Gustav jí po svatbě sice vyčítal, že se nebudou jmenovat stejně, ale její rozhodnutí nezvrátil. Viola tehdy účinkovala v muzikálu, a změna jí z kariérních důvodů nepřipadala vhodná. A dnes za to byla ráda, třebaže vřelý vztah neměla ani ke jménu náhradního otce.

„Není zač,“ popadla znovu láhev s brčkem.

„Mně taky! Prosím!“ ozval se další hlas. Když se otočila, padl její pohled na nahou hruď asi čtyřicetiletého muže. Chloupky na prsou mu buďto vůbec nerostly, anebo se jich pečlivě zbavoval. Svlečenou košili svíral v pěsti a laškovným mrknutím Violu vybídl, aby neváhala autogram vykroužit na opálenou kůži.

„Proč ne,“ pohodila rameny a znovu uchopila fixu.

„Počkejte, já vás u toho vyfotím!“ vykřikl kdosi. Když byla podpisová akce zdokumentována, vrátila se Viola konečně k občerstvení.

Tedy přesněji, měla to v úmyslu. V tu samou chvíli se k ní totiž přiřítil zrudlý Gustav, jemuž v koutku úst visela téměř dokouřená cigareta. Zastavil se pouhých dvacet centimetrů od Violiny tváře, vyjmul nedopalek a podržel ho ve výšce svých očí. Vyfoukl šedo-bílý dým, a ona před nepříjemným závanem rychle uhnula.

„Děje se něco?“ založila si ruce na prsou. Ten dotaz byl vzhledem k jeho výrazu zbytečný – Gustav jednoznačně zuřil.

„Co bys tak řekla?“ ucedil, a ona pochopila, že už také něco vypil. Nebyl sice vyloženě podroušený, ale hladinka kolující jeho žilami odpovídala této jízlivě bojovné náladě. Potlačila táhlý sten, jelikož tušila, co přijde.

„Sama za sebe pouze to, že je všechno v pořádku,“ pohodila hlavou, až se jí vlasy rozlétly po ramenou. Nebyl to záměrný ani vědomý pohyb, nicméně Gustavovi neuniklo, jak dráždivě vyzněl.

„Na co si to tady hraješ?“ zasykl nepříjemným tónem a popadl ji za paži.

„Au - pusť!“ vyškubla se mu dřív, než jí stačil udělat modřinu.

„Myslíš, že seš nějaká hvězda? Podepisovat se maníkovi na kozy, jo? Co to mělo bejt?!“

„Snad nežárlíš?“ vyprskla tlumeně. „A nedělej mi tady scény. Dobře víš, že o nic nešlo. Je to fanoušek.“

„Fanoušek,“ zkřivil rty do nehezkého úšklebku a z jeho jasně modrých očí vyšlehly studené blesky. „Aby ses z toho nepodělala.“

„Z čeho?“

„Z tý svý takzvaný slávy!“ Zamával zbytkem cigarety a pak ji zuřivě típl v masivním popelníku. „Whisky!“ obrátil se k barmanovi, hned však stočil pohled zpátky k Viole, která po jeho poslední větě dotčeně ztuhla.

„No co hledíš?“ přišoupl k sobě skleničku s tlustým dnem, a posunkem poděkoval rychlé obsluze.

„Nelíbí se mi, když moc piješ,“ zareagovala příkře. „Chováš se pak jako hlupák.“ Třískla svou láhví o naleštěnou barovou desku. Žízeň ji rázem přešla, naopak v ní začala narůstat zlost a znechucení. Tyhle momenty už dobře znala. Gustav si dal pár panáků, čímž podpořil nejen svou žárlivost a sklony ke kousavosti, ale také vlastní stihomamy. Jeho problém tkvěl v tom, že se jako hudebník a producent cítil nedoceněný, což u něj vedlo k  frustraci, snad až komplexům. Ty s oblibou potlačoval ponižováním druhých - jmenovitě své ženy. Tím, že srážel její práci, talent anebo úspěchy, si zvráceně lechtal vlastní ego.

Přitom to bylo paradoxní: důvody k méněcennosti mít nemusel. Ve svém oboru dosáhl solidních úspěchů a měl se dobře i po finanční stránce. Nespokojenost byla spíš zakořeněná hluboko v něm: možná šlo o jakousi patologii. Gustav chtěl stále víc: toužil po větším věhlasu a bouřlivějších ovacích, snil o zářivější popularitě… A když ho přepadl pocit, že má něčeho málo anebo vynikl někdo jiný, propadal depresím a začal kolem sebe kopat.

„Tak já že se chovám jako hlupák?“ procedil nyní skrz zuby, a jeho tváří prokmitl nebezpečný výraz. „Není to náhodou přesně naopak, co? Moje drahá manželka se tady natřásá před nějakejma spiťarama, jako by nad ni nebylo, a mě,“ zapíchl prst do své hrudi, „označuje za hlupáka?“

„Jsi trapný,“ odvrátila se. „Radši půjdu pryč.“

„Klidně si jdi,“ kontroval a kopl do sebe tullamorku. „Ale napřed se mi omluvíš.“

„Za co?“ rozšířily se jí úžasem zornice. „Hele, jestli mi chceš něco vyčítat, nechej si to na dobu, až budeme sami. Nemám zájem bavit všechny okolo naší manželskou scénou. Kromě toho se s tebou nehodlám dohadovat o hloupostech - už proto, že tě dobře znám.“ A vím, jakou bys měl radost, kdybys mě zas vytočil doběla, jako už mnohokrát, doplnila pouze v duchu.

„Fajn. Tak pojďme do kanceláře.“ Gustav měl na mysli pracovnu v patře, kterou sdílel s obchodním partnerem Otou. Patřila jim síť hudebních klubů s jednotným názvem Art Scene, v nichž Viola vystupovala.

„Ani náhodou,“ odmítla striktně. Tušila tvrdý střet, který ovšem nikam nepovede. A oni své manželství - poslední dobou stále méně snesitelné – řešit museli. Dosud se přímému hovoru na toto téma vyhýbali, což byla samozřejmě chyba a zbabělost na obou frontách.

„Pojď,“ nevzal Gustav její zamítavou reakci na vědomí.

„Krucinál, Gusto, nech mě na pokoji! Omlouvat se ti nebudu, nemám za co!“ sykla. On se však nenechal odradit a sevřel železným stiskem její zápěstí. Současně jí věnoval studený pohled, jehož význam nebylo třeba zdůrazňovat slovy.

Kdysi ji ty oči vzrušovaly… Líbily se jí i hranaté čelisti, ostře řezaný nos a výrazné obočí podtrhující Gustavovu ryzí mužnost stejně jako pěstěný knírek a strniště. Dnes už však věděla, že se za tou skvělou fasádou skrývá člověk bojující sám se sebou, a že pro ten boj často zneužívá právě ji.

Když se nad tím zamyslela, tak si vlastně vědomě neubližovali. Avšak pouhá přítomnost toho druhého samovolně spouštěla stavidla obapolné averze. Víceméně už neexistovalo nic, co by mezi ně nevráželo klín nevraživosti. Viola uznávala, že si také zbudovala bariéru odstupu – jejich odcizení nebylo jen manželovou chybou. Možná, kdyby byla chápavější, laskavější, trpělivější…? Mohli snad vztah udržet, kdyby víc posilovala Gustavovo ego a chlácholila jeho strachy?

Jenže ona chtěla také žít. Už jí je dvaatřicet, a má na vlastní život plné právo!

Zatoužila se vyškubnout a utéct, nicméně rozum jí napověděl, že jediná možnost, jak předejít skandálnímu trapasu a zároveň elegantně vycouvat, je manžela následovat. Možná i ucedit nějakou tu omluvu, aby měla pokoj.

Moudřejší ustoupí, pomyslela si, a když za nimi zabouchl dveře opatřené koženou výstelkou, obrátila se k němu čelem. „Proč ten tyjátr?“ potřásla hlavou. „Nechceš mi namluvit, že žárlíš na ty chlápky, že ne?“

„Já a žárlit?“ Skřípavě se zasmál. „O tohle tady vůbec nejde,“ přimhouřil oči, takže blankytné duhovky téměř zmizely v houštině tmavých řas. „Ale nerad bych, aby ti příliš narost hřebínek. Uvědom si, lásko…“ Udělal významnou pauzu, aby Viole neuniklo, jak ironickým tónem to slovo vyřkl, „… že já sem ten, kdo ti dal tuhle práci. Když jsi neměla angažmá ani příjem, postaral sem se o tebe. A taky bydlíš v mým bytě, a víceméně za mý peníze! Mohla bys mít trochu úcty, ne snad?“

„Budu se tvářit, že jsem tohle všechno přeslechla,“ zareagovala syčivě. „A udělám to jen proto, že máš upito.“

„Ne tolik, abych nevěděl, co říkám!“

„O to hůř!“ vzkřikla nyní i ona. „Neprosila jsem se tě o tuhle práci. Dal jsi mi ji, protože umím zpívat a tys potřeboval holku s altem. Navíc sám dobře víš, jak je těžké sehnat zajímavý projekt a získat roli v muzikálu. Ale můj čas ještě přijde!“

„To ti neberu. Jenže je fakt, že momentálně žádnou roli nemáš, co? Ani tu nejmenší!“ luskl prsty přímo před jejím nosem. „Taková je realita, zlato,“ dodal přezíravě. „V šoubyznysu jsi jedna z tisíce a hraješ si na bůhvíco.“ Pak otočil list. „Ale to sem nepatří, takže se mi omluv za to, jak jsi mě tím flirtováním ztrapnila před personálem! A všechno bude zas oukej.“

„To se mi snad zdá!“ přejela si dlaní po čele a hned nato s odhodláním narovnala ramena. „Hele, víš co? Omlouvám se ti! Za to, že žiju a dýchám, a taky za to, že s tebou pořád ještě zůstávám v té parodii na manželství! Mám toho po krk!“ vřískla.

„Ale, ale, co to je? Holčička vystrkuje drápky?!“ stáhl zamračeně obočí a pozvedl v bojovném gestu bradu.

„Ano, vystrkuje. Protože mě ponižuješ a já už to dál nehodlám snášet! Je pravda, že momentálně pracuju díky tobě. Ale nemám z toho radost, abys věděl. A věř mi, že s kluby seknu hned, jakmile si seženu něco jiného! Moc ráda!“

„Tak to sem na tebe moc zvědavej! Zatím jsi zas až takovou samostatnost neukázala,“ naklonil se k ní o kus blíž, a vytasil při tom krabičku Marlborek.

„Nejspíš je načase něco s tím udělat!“ píchla energicky prstem do vzduchu, a omylem mu cigarety vyrazila.

„Krucinál!“ vyštěkl, načež se ohnul, aby je sebral ze země. „Nebuď agresivní!“

„Promiň, ale tohle bylo nedopatření!“ křikla a poodstoupila, aby náhodou nezpůsobila ještě nějaké další. Neměla náladu nesmyslnou rozepři prodlužovat, a rozhodla se zvolit pokud možno nekonfliktní únikovou cestu.

Sledovala, jak Gustav hystericky kouří, a nebylo jí vůbec dobře po těle. Vždyť to není zas tak dávno, co v ní jeho slova a gesta vyvolávala touhu! Dokonce si přála, aby spolu měli děti. Fakt byl, že když o tom začala mluvit, pustil se do úhybných manévrů a nakonec diskuzi zametl pod koberec. Teď mu za to ale mohla být vděčná. Gustav někdy sám vydal za desetiletého chlapce - obzvlášť, když se nechal ovládat svou psychózou. Kdoví, jestli by roli otce vůbec zvládl.

Manžel naposledy zadýmal z cigarety, odhodil ji a změřil si Violu ukřivděným pohledem, který jí už byl důvěrně známý. „Nevážíš si mě,“ prohodil. „Absolutně ničeho, co sem pro tebe udělal. To je od tebe fakt hnusný.“

Málem obrátila oči v sloup. A současně ucítila, jak ji opouští poslední zbytky energie. Už na to prostě neměla sílu, a tak se rozhodla kapitulovat. „Víš co? Ukončeme to. Pojeďme domů, ale v klidu. Tohle celé je k ničemu,“ navrhla s jistotou, že její výraz odráží rezignaci, jež se jí rozlila pod kůží. Připadala si k smrti utahaná - ani ne tak fyzicky, jako duševně. Víc zkrátka nesnese. „Prosím,“ položila mu dlaň na předloktí, aby zdůraznila snahu o zakopání válečné sekery - alespoň pro tuhle chvíli.

„Ne!“ Uhnul pod jejím dotekem, jako by pálil, a jeho obličej zastínil vzdor. „Nebudeš mi určovat, kdy mám jít domů. Sem kruci dospělej chlap, a můžu si dělat, co chci!“

„To ti přece neberu. Jenom jsem…“

Než stačila větu dokončit, přerušil ji rázným gestem ruky. „Jdu pařit! Nečekej mě dřív, než ráno. Nutně potřebuju upustit páru. Bez tebe! Kdybych jen tušil, že manželství je taková pakárna… A že budeš tak nesnesitelná… Nikdy bys mě do chomoutu nedostala!“ dodal ještě se záštiplným podtónem v hlase.

Pár okamžiků na něj zůstala jen nevěřícně zírat. Jako by ho snad do toho svazku vlákala nějakou lstí! Kde se v něm vůbec bere ta drzost?! Copak se už načisto pomátl? Kdesi v jejím nitru opět vyšlehl zlostný plamínek. Avšak dřív, než se stačil rozhořet, udělal Gustav otočku na patě a důrazně za sebou práskl dveřmi. Nestihla se ani nadechnout, a civěla pouze do tmavě hnědého polstrování.

„To už přestává všechno,“ splynulo jí polohlasem ze rtů. „Na tohle já vážně nemám!“ Vtom si uvědomila, že ty myšlenky nezní pouze její hlavou, a pevně stiskla ústa, aby z nich nevypustila nic dalšího. Popadla kliku a trhla jí tak rázně, až ze zámku vypadl klíč a s kovovým cinknutím odletěl na podlahu. Nevšímala si toho.

Vydusala na chodbu, seběhla do přízemí a zamířila k dvoukřídlým dveřím, které ji vyvedou na čerstvý vzduch. Po tom upřímně toužila…

***

Rázovala ulicemi ozářenými množstvím reklam a nad hlavou se jí rozprostíralo noční nebe. Přestože byl červnový večer jasný, neviděla na něm jedinou hvězdu.

Na chvíli se zamyslela nad tím, jaké by bylo žít mimo ruch velkoměsta, stranou od jeho světel, hluku a neutuchajícího rytmu. Mít fungující vztah, manžela, děti a psa, o které by se mohla starat. Užívat si poklidných večerů se svými nejmilejšími…

Lákavé úvahy však vzápětí přebil vnitřní nepokoj, který v ní narůstal vteřinu od vteřiny. Viola by se ho moc ráda zbavila, ale nevěděla, jak na to.

Kráčela dál, a zatímco míjela ostatní chodce, s trpkou příchutí si uvědomila, že je jako kůl v plotě. Připadala si uprostřed Prahy tepající životem hrozně osamělá, a to jí do očí vehnalo tekutou sůl.

Realita byla tvrdá: nemá žádné blízké kamarády a manželství se jí rozpadá. Ani její rodina není oázou, v níž kromě pohlazení čeká vlídné slovo a domácí štrůdl. Pocítila u srdce stah šedivého smutku, a současně se zamyslela nad tím, jak je možné, že si za celý život nevytvořila žádné přátelské vazby.

Jistě, měla spoustu známých nebo kolegů. Ale nebyl mezi nimi nikdo, komu by se svěřovala se svými starostmi. Naučila se procházet životem s tím, že si své problémy řeší sama - což byl nejspíš důsledek soužití s rodiči. Vždycky měli své zájmy, a ona už od puberty postrádala potřebu uchýlit se k nim ve chvílích, kdy by se jí hodila opora. Nebylo divu – z mámy sálala odměřenost a k otčímovi cestu nenašla nikdy. Podle ní byl studený jako psí čumák a zajímalo ho jenom vydělávání peněz. Vlastního tátu Viola nepoznala a máma o něm nechtěla nikdy mluvit. Neměli ani žádné další příbuzné: prarodiče už nežili a otčím i matka byli jedináčci.

Mám vskutku báječný život, pomyslela si s hořkostí, když procházela tramvajovou zastávkou, na níž se líbal mladý pár. Odvrátila se, protože při pohledu na ty dva pocítila závistivý osten. Prudce zatoužila po lásce, lidské blízkosti a něžných slovech. Zkrátka přesně po tom, čeho se jí už dlouho nedostávalo. A co, jak si musela přiznat, také sama nikomu nedávala.

Teoreticky mohla. Gustav byl přece jejím manželem, a možná by vřelost z její strany ocenil. Jenže právě k té Viole scházela motivace: smazalo ji příliš mnoho ostrých slov. A také ego, které stále častěji vyvřelo na povrch a překrylo Gustavovy dobré vlastnosti. Na jeho ironické poznámky reagovala uštěpačností, a jak se zdálo, byla to cesta do pekel.

Takhle to ale dál nejde, uvědomila si Viola. Lásku jsme nechali vyhasnout – pokud mezi námi vůbec kdy byla. Spíš jsme jen zaměnili smyslnou přitažlivost za něco víc, a teprve teď, když chemie vyprchala, došlo k prozření.

Má vůbec smysl čekat na další skomírání toho vztahu? Utrácet drahocenné roky? Rozhodně ne, odpověděla si. Jeden z nás bude muset začít jednat…

Gustav neudělá nic, to věděla jistě. Možná nebyl spokojený, ale jeho povaha vylučovala schopnost jasného rozhodnutí v osobních vztazích. Důkazem toho bylo jeho šestileté manželství, které nakonec utnula Gustavova první žena. Viola tušila, že Gustav nechce žít single, už kvůli vnitřní rozervanosti. Cokoli pro něj bylo lepší než úplná samota.

Ale jí nestačí s někým být, chce víc. A proto se musí z toho podivného svazku osvobodit. Dnešní svár s Gustavem představoval pověstnou poslední kapku. Věděla, že ať udělá krok k vlastní svobodě jakkoli, přijde konflikt: slzy, výčitky a prosby. A kdoví, co dalšího. Zkrátka to nebude jednoduché, jenže jiná možnost neexistuje. Jestli něco neudělá, zadusí se.

Jen vytrvat, pomyslela si. A usoudila, že by se jí teď hodila společnost. Neměla by zůstávat sama, aby nezměkla a nerozmyslela si to. Její rozhodnutí potřebovalo zapustit kořeny… Jenže co s tím? Na vybranou moc neměla, a její kroky skoro samovolně zamířily k podniku, kde se občas scházela s kolegy z branže. Mohla by tam přijít na jiné myšlenky a posílit své odhodlání…

To místo se honosilo názvem Divadelní kavárna, což však nebylo zcela přesné. Mnohem víc než káva se zde popíjelo pivo, víno a jiné alkoholické drinky. Lehčí drogy také nebyly výjimkou a cigarety představovaly skoro nutnost. Zkrátka trochu divočina, ale dost možná tam potká když ne přátele, tak alespoň pár spřízněných duší. Včetně Pavly, čtyřicetileté barmanky.

Nebyly vyloženě kamarádky, ale Pavla uměla naslouchat a svým nezdolným optimismem lidem často do žil vlila tolik potřebný elán. Tahle energická žena disponovala nepřehlédnutelnou vizáží: nosila platinový bob, měřila jen něco přes sto padesát centimetrů a pyšnila se bujnými ženskými křivkami. Dohromady to působilo skoro komicky.

Přestože připomínala dřevěnou ruskou panenku, uměla si v lokále zjednat pořádek jako málokdo. Stálí hosté si toho byli dobře vědomi a dodržovali její nepsaná pravidla. Včetně toho, že malá potřeba se vykonává do pisoáru – nikoli na podlahu či chodník před vstupem do podniku, a ke zvracení se používá zásadně záchodová mísa. Vzezření matrjošky barmance na přirozené autoritě neubralo.

Pavla - to je teď jediná dostupná duše, která mě snad podpoří, pomyslela si Viola. A přidala do kroku.

KAPITOLA 2.

Proplula těžkými dveřmi do zakouřeného prostoru. Pavlu zahlédla už zdálky: mrštně se otáčela za barem. Viola považovala za dobrovolné mučení, že při své práci tvrdošíjně nosí vysoké podpatky – pravda však byla, že Pavle přidávaly bezmála osm centimetrů. Jen díky nim se za pultem neztratila.

„Ahoj!“ Viola vyšplhala na dřevěnou židličku a hodila vedle sebe tašku.

„Nazdar!“ mrkla na ni barmanka. „Co ty tady? Nemáš někde zpívat?“ přišoupla pod pípu čisté sklenice a zručně roztočila pivo. Druhou rukou popadla láhev vodky a odměřila tři dávky destilátu do koktejlů.

„Už ne,“ shrnula si Viola vlasy za uši. „Potlesk utichl, kapela složila nástroje a já mám padla.“

„To už je tolik hodin?“ zkontrolovala blondýna čas. „No jo… Co si dáš?“

Jukla Pavle pod ruce. „Jsem zralá na dvojitou vodku.“

Barmanka k Viole obrátila zvědavý pohled a pak pohodila buclatými rameny. „No proč ne. Co zapíjíš?“

„Tak trochu všechno. Ale hlavně povadlý vztah.“

„A jéje. Tak o tom bych mohla vyprávět, až by ti drnčela hlava. Chceš do toho led?“

„Neuškodí,“ přikývla.

„Co konkrétně v tom vztahu zvadlo? Teda jestli to není tajný.“

„Není. A vlastně ani sama nevím. Prostě šel tak nějak do kopru.“ Podvědomě zatočila snubním prstenem, což všímavé Pavle neušlo.

„Takže konečná, jo?“ odtušila a postavila před Violu objednané pití.

Nejdřív naznačila ve vzduchu přípitek a usrkla ze svého drinku. Vodka jí nijak zvlášť nechutnala, ale vzhledem k tomu, že účel světí prostředky, se nenechala odradit. „Vypadá to, že ano,“ přikývla. „Asi jsme se dost nesnažili - oba. Nemáme si s  co říct a když už spolu mluvíme, pokaždé se to zvrtne v hádku.“

„Jo holka, to už je holt manželství.“

Viola se zatvářila nesouhlasně. „Kdybych počkala na někoho jiného, nemusela jsem teď přemýšlet o rozvodu.“

„Povím ti jedno,“ potřásla Pavla hlavou. „S některýma mužskýma to je stejnější než s druhýma.“ Pak se narovnala a mrkla silně nalíčenýma očima na dobře stavěného padesátníka, který požádal o dvě whisky se sodou. „Nemám pravdu, Petře?“ usmála se na něj.

„Stoprocentní,“ ujistil ji úspěšný režisér známý tím, že absolvoval čtyři svatby a stejný počet rozvodů. Každý z nich ho stál jmění, a on pak tvrdě dřel, aby zchudlé konto opět nafoukl. Nezdálo se však, že by ho to odradilo – u stolku na něho čekala atraktivní černovláska nejméně o patnáct let mladší, než on.

„Beztak nevěděl, na co odpovídá,“ obrátila se Pavla zpátky k Viole. „Teď právě myslí pinďourem a souhlasil by i s tvrzením, že vepřový kejty rostou na stromě.“

Viola se zakuckala smíchy a málem vyprskla kostku ledu, kterou zrovna cucala.

„Ale abych se vrátila k těm chlapům,“ zabodla barmanka do vzduchu prst s ultradlouhým gelovým nehtem, „tak si to ještě rozmysli. Jsou jeden za dvacet a druhej za osmnáct bez dvou. Vlastně naopak, ne?“ zakoulela očima. „No, to je vlastně jedno. Prostě abys nešla z bláta do louže, chápeš?“ ťukla se kloubem ukazováku do čela.

„Neboj. Žádnou louži jsem si zatím nevyhlédla,“ vyšpulila Viola rty.

„To někdy přijde dřív, než stačíš vynípnout beďara.“

„Fuj!“ zašklebila se při té představě. „Ty máš ale přirovnání!“

Pavla se zvonivě zasmála, odpovědět však už nestačila: do baru se nahrnula živelná skupinka lidí, která ji vzápětí plně zaměstnala.

Viola všem ukázala záda a ponořená do vlastních úvah popíjela, až se dostala na dno sklenky. Odstrčila ji a přemýšlela, jestli by nebylo lepší vyklidit pole a zmizet – Pavla se jí beztak věnovat nemůže, a jiný známý tady momentálně není.

Právě sahala pro peněženku, když k ní čísi ruka přisunula novou skleničku. Nechápavě zvedla hlavu a její zrak padl do tváře někdejšího pěveckého kolegy. Přes tři roky spolu účinkovali v muzikálu a po určitý čas si byli i trochu bližší... Jeho oči zářily stejně vábivě jako kdysi a při pohledu na hnědé kučery, které nosil až na lopatky, přímo ucítila, jak jí hebkými konečky lechtá na nahé kůži…

„Ahoj Vi,“ usmál se a cvrnkl do sklenky. „Pro tebe. Pavla říkala, že dneska jedeš na dvojitým jelzinovi. Zvu tě.“

„Ahoj Radime,“ pozvedla pravý koutek. „Díky,“ přisunula si vodku a zakroužila s ní. Proč si vlastně nedat ještě jednu, zvlášť když ji nebude platit? Nikam přece nespěchá.

„Jak se máš?“ Radim položil lokty na oblýskanou dřevěnou desku. Bezmála dva metry vysokou postavu halil po většinu roku do koženého pláště, ten ale v dnešním teplém dni vyměnil za obyčejné triko. Musela uznat, že mu to sluší stejně jako dřív. A po týdnech intimní vyprahlosti pocítila záchvěv vášně. Nebylo divu –  nulový sexuální život v kombinaci s pitím a osamělostí byly doutnákem pro nemravné představy. Zejména v přítomnosti sexy muže…

„Nic moc,“ odvětila na rovinu.

„Copak, trable? Tipoval bych pravej opak, vypadáš totiž senzačně,“ přejel ji uznalým pohledem. „Líp než si tě pamatuju, a to je co říct.“

„Zdání klame,“ pokrčila rameny. „Mimochodem, tobě to taky sekne.“

Mrkl na ni. „Snažím se. Nechci bejt na jevišti za strašidlo.“

„To nehrozí. Některé divačky jistě pronásleduješ i ve snech, a strach je to poslední, co přitom cítí.“

„V to doufám,“ opáčil. Naráz do sebe obrátil svůj drink a posunkem si u Pavly objednal další. Viole neušlo, jak na ni barmanka po straně jukla. V jejím pohledu se mísilo porozumění s výstrahou. Něco ve smyslu ‚super, ale pozor na něj: z očí mu kouká sex!‘

Avšak pro Violu byl Radimův sexappeal osvěžující. Stejně jako vemlouvavá pozornost a jemné narážky, které nemohla ignorovat. Brzy pochopila, že by si jejich postelový tělocvik rád zopakoval.

S údivem si při tom uvědomila, že vůbec není proti. Tohle nečekané setkání by nakonec mohlo mít i hlubší význam, napadlo ji. Pavla jí příliš nepomohla, ale Radim a jeho mužnost? Nikdy svého partnera nepodvedla - teď však pocítila nutkání udělat něco proti vlastním pravidlům. Sex s jiným mužem je přece jasná tečka za vztahem…

Tichý hlásek svědomí, který jí našeptával, že nevěra není ideální způsob ukončení manželství, nemilosrdně umlčela v zárodku. Je sice stále vdaná, ale už dávno pouze formálně. A rozbouřené hormony mluvily jasně – Viola prahla po lásce.

A když pak Radim letmo pohladil její nahé rameno, rafinovaným gestem přejel špičkou prstu po hraně ušního lalůčku a pod barovou deskou se Viole kolenem otřel o stehno, její vzrušení nezadržitelně rostlo. Signály, které vysílal, vábily samy o sobě, ale v dané situaci byla Viola bezmocná a předem odsouzená podlehnout.

Krev v ní brzy vřela, divže to divoké bublání nepřehlušilo rámus v lokále. Ve Violině nitru se naplno rozhořela nezaměnitelná, hutná touha po milování. Dobře věděla, jak obratný umí Radim být, a pouhá vzpomínka vyvolala vlahé vibrace v jejím podbřišku. Kdysi byli jako magnety, které k sobě vždy spolehlivě přilnou.

Viola od toho vztahu zpočátku očekávala mnohem víc. Měla romantické představy, které však postupně vyšuměly. Pochopila, že jí Radim nedá víc než to, co ochotně nabízel – přitažlivé tělo a milostný um. Ještě chvíli doufala, že se stane zázrak, ale čas žádnou změnu nepřinesl. A tak se nakonec společných slastí vzdala.

Jenže dnešní noc nechtěla strávit o samotě. Prázdná náruč ji deprimovala příliš dlouho, a ona potřebovala cítit něčí blízkost... Blízkost muže.

Její rozhodnutí dozrálo jako meruňka na sklonku června. Nečekala, až se znovu přihlásí svědomí, a rovnou seskočila ze stoličky.

„Doufám, že mi nechceš pláchnout…?“ Radimův dech rozvlnil jemné kadeře u Violina ucha a okolo pasu se jí omotala pevná paže. V jeho zornicích doutnala výzva.

„Ne. Mám jiné úmysly…“ pronesla tiše. Cítila lehkost, za níž možná stál i účinek alkoholu, ale na tom nezáleželo.

„Ano?“ Radimův obličej se ocitl těsně před Violiným a ona ucítila dotek jeho rtů na svých. Velmi smyslně se o ně otřel.

„Myslím… že si rozumíme…“ vydechla přiškrceným hlasem.

Líně se usmál. „Zaplatím a vypadnem. Peníze nehledej.“

Radim se začal prodírat hradbou popíjejících hostů a zamával nad hlavou peněženkou. Pavla si jeho gesta všimla a mrskla po Viole pohledem. Zkušeným okem odhadla, jak se bude vyvíjet zbytek její noci, a než Radimovi vystavila účet, jakoby náhodou se k ní přitočila.

„Seš si jako úplně jistá, že to je dobrej nápad, jo?“

„Jako… co?“ pohodila Viola hlavou v  pokusu zastřít očividnou skutečnost, že hodlá spáchat cizoložství.

„Hele, nic proti úletům - zvlášť jestli chceš manžu vykopnout. Ale víš jak… můžeš skončit jako holka na jednu noc. S tímhle, s tamtím. Vzdor není dobrej rádce.“

„Tady nejde vzdor.“

„Mě neoblafneš,“ pozdvihla barmanka obočí. „Ale kázat ti nebudu, seš dospělá ženská... No, tak si to užij. Jdu toho tvýho Romea zkasírovat.“

„Jo… Romea. To určitě,“ zabručela Viola pro sebe. Pak ale mávla rukou a počkala, až se její společník vrátí. S úsměvem lovce, který právě získal vyhlédnutou trofej, ji objal okolo ramen a přivinul k sobě.

U chodníku parkovalo taxi s rozsvíceným majáčkem, jako by na ně čekalo. Radim na Violu krátce mrkl. „Kam?“

„Ke mně,“ odtušila bez přemýšlení.

„Vzduch je čistej?“

„Naprosto,“ odhodila z čela pramen vlasů.

***

Do předsíně vklopýtali stylem opilých námořníků a se rty propojenými žhavým polibkem. Nerozsvěceli, ani se nezuli. Rovnou pokračovali tmavou chodbou a tichým bytem rezonoval dvojí zrychlený dech. Ten o chvíli později doplnilo šustění látky: Radim odhodlaně uchopil spodní lem Violiny blůzy a vzápětí ji zbavil i podprsenky. Ňadra vysvobozená se sevření kostic se zhoupla, a on je potěžkal v dlaních.

„Jsi pořád stejná kočka.“ Sklonil se a vnímavá ústa ochutnala vztyčenou bradavku, zatímco z něj Viola horečně strhávala triko. Do pasu odhalení odcouvali tmou ke zdi. Radim zvedl její paže do výšky a přitiskl spojená zápěstí k omítce. Druhou rukou velmi pomalu pohladil hladké obliny prsou. Celou dobu z ní nespustil planoucí pohled, a ona se mu s vláčným odevzdáním podvolila.

„Líbíš se mi… takhle…“ zhodnotil šeptem její nahotu. Hrdé hroty se matně leskly ve zlatistém proužku světla zvenčí.

Na nic dalšího nečekal a podrobil její tělo sladkému průzkumu. Rovněž její prsty se brzy rozběhly po snědé kůži. Radim o sebe pečoval a vyplatilo se to. I po čtyřicítce měl tělo jako vysoustružené podle předlohy řeckého bojovníka. Pružné, pevné a souměrné.

Kromě toho disponoval nezanedbatelným bonusem: mistrně ovládal všechno, co souviselo s tělesnou rozkoší. Viola neměla pochyb, jakým způsobem se tak dokonale vyškolil. Ale neřešila to: teď už neměla důvod.

Plni touhy hledali vábivá zákoutí svých těl a zalykali se v přívalech vibrující slasti. Zvolna klesli na koberec, kde pokračovali v laskání rozpálené pleti a hlubokých polibcích. Pohlcení smyslnými prožitky pak zkusili i pohodlí široké postele. Omámeně na ni spadli, propleteni v jednu bytost - chladivý satén pohladil kůži skoro stejně jako doteky citlivých prstů.

Rozdychtěná obemkla dlaněmi Radimovu mužnou chloubu a on zavrčel vzrušením. Věděla však dobře, že si dá na čas. Měl záviděníhodnou výdrž - často a rád se uchyloval k tantrickému milování. Viola si kdysi připadala až příliš nedočkavá, ale ani jednou nelitovala toho, že ji přibrzdil. Žhavě jiskrné chvíle stály za odkládání konečného výbuchu.

Radim ji přetočil na záda a uvěznil pod svým tělem. Zakroužila boky v rytmu milostného tance, omotala nohy okolo jeho stehen a přimkla se k němu. „Mrštná a ohebná jako hadí žena,“ poznamenal tiše s ústy na její šíji, a místečko po místečku ochutnával vonící pokožku.

„Ale neuštknu tě,“ zachraptěla a skousla Radimův ušní lalůček. Zaúpěl a na oplátku oblažil nemravným laskáním vnitřní strany jejích stehen. Vzápětí se přemístil a hbité prsty nahradil neméně zkušený jazyk, jenž začal kreslit vlhkou cestičku vzhůru, k hlubinám slasti.

Jakmile se dotkl horké štěrbinky rozechvělé touhou po blaženém naplnění, vybuchl Viole před očima ohňostroj. On ji však dál jen vzrušoval a vábil. Šimral tenkým pramínkem vlasů hedvábnou pleť tak dráždivě, až Viola nahlas sténala v předzvěsti orgasmu. A on ji opět ukonejšil chladivým dechem i rukama…

S pohledy zaklesnutými do sebe klouzali jeden po druhém, vydechujíc ve stejném rytmu. Bylo až k neuvěření, jaké symbiózy docílili, a jak jim to opět ladilo.

Možná za to mohl fakt, že od sebe nečekali nic víc než fyzickou slast a intenzivní sex. Nezkalený každodenními starostmi, hádkami ani rozdílnými názory. Jiskření dvou rozvášněných těl nehasila rutina společného života… Naplno se hroužili pouze do smyslových prožitků.

Viola si užila každičkou minutu. Půlnoc oddělila včerejšek od nového dne, a z toho velice pomalu uplynuly téměř dvě hodiny – pro ni a jejího milence naplněné línou smyslností.

V kaskádovitých vlnách se vznesla k nebesům tolikrát, až ty sladké gejzíry přestala počítat. Mysl i duše ustoupily svátostem těla, a ona se koupala v horké lázni ryzího vzrušení. Radimovu tvář pokrývala vrstvička potu a jeho výraz vyjadřoval uspokojení, jež snad nahrazovalo i krev v žilách. Užíval si to spojení stejně jako ona, naplno a s vervou…

Když nakonec vrchovatě uhasili žízeň těl, zvadli ve zmačkaných přikrývkách s údy rozhozenými a vlasy propletenými do jednoho chumlu. Zmožení a ukojení přestali vnímat svět, poddali se očistnému spánku a bok po boku oddechovali do tmy.

A to až do chvíle, kdy Violino veskrze lechtivé snění přetrhl rušivý zvuk, ostře kontrastující s předchozími erotickými výbuchy. Než se stačila pohnout, proklál její ušní bubínky zuřivý výkřik.

„Kurva… co to…!? Ty zmrde!“

***

Rozlepila víčka v temné předtuše, že se něco ošklivě zvrtlo. Místnost ozařovalo jasné stropní světlo. Kruci, třesklo jí mozkem ve chvíli, kdy se nad postel naklonila Gustavova vzteky sešklebená tvář. Leknutím sebou trhla, reflexivně hmátla vedle sebe a popadla cíp prostěradla. Zatáhla za něj v marném pokusu zakrýt svou nahotu.

„Gusto…“ vyjekla, ale manžel jí nevěnoval pozornost. Místo toho popadl pod krkem Radima, který sotva stačil vytřeštit oči.

„Ty zasranej hajzle!“ zařval Gustav, načež uprostřed Radimova úhledného obličeje přistála pádná pěst. Ozvalo se křupnutí, které na Violu zapůsobilo stejně, jako by jí někdo ušima protáhl pletací jehlu. Nadskočila, vmžiku střízlivá a bdělá.

„Doprdele…“ Zaslechla vlčí zavytí, jež vyšlo z úst jejího milence. Periferně zahlédla, jak Gustav popadl Radima za vlasy a nešetrným smýknutím ho strhl z postele. Nahý muž ztratil rovnováhu a zřítil se na koberec jako pytel vápna. Viole neušla krvavá šmouha, která zůstala na bílém polštáři.

Odrazila se od matrace a vyskočila, třebaže se jí ruce i nohy třásly spalující hanbou. Klesla na kolena a šátrala po zemi, dokud nenašla své kalhotky a tílko. Rychle si je natáhla.

Zvuky zápasu spolu s mužským sténáním zesílily. Radim měl sice mnohem lepší kondici než o deset centimetrů menší a pár kilo těžší Gustav, ale moment překvapení fyzickou výhodu smazal.

Oba muži teď stáli v bojové póze proti sobě a Viola stěží zadržela zděšený výkřik, když spatřila Radimovu tvář. Dlouhý aristokratický nos měl groteskně natočený na stranu, a obličej s cákanci krve budil hrůzu.

Dělej něco, zastav to! znělo jí stále dokola hlavou, ale nebyla schopna pohybu. Pouze bezhlesně sledovala, jak se Gustavova pádná pravačka zabořila do Radimova žaludku. Vyšší muž se zlomil v pase a podklesl v kolenou. Nová rána ho ale zčásti vzpamatovala, a on Gustava v předklonu nabral do břicha. Ten však díky zuřivosti nevnímal bolest a dalším dobře mířeným úderem poslal Radima k zemi.

Viola konečně rozpohybovala paralyzované tělo. Přeběhla přes místnost, popadla manžela za paži a trhla jí právě ve chvíli, kdy se chystal znovu zaútočit na ležícího soka.

„Nech ho! Vždyť ho zabiješ!“ vykvikla vysokým hlasem. Dovolila si jen kratičký pohled na zmláceného milence, a udělalo se jí mdlo. „Slyšíš mě!“ zaječela znovu, tentokrát už mnohem důrazněji.

Gustav ji setřásl jako otravnou mouchu – nedalo mu to žádnou práci. Vrhl se k zemi a jeho pěsti začaly jako písty bušit do těla zkrouceného na podlaze.

V zoufalství popadla polštář, rozmáchla se a praštila jím Gustava přes záda. Chápala, že je rozzuřený k nepříčetnosti. Nebylo se čemu divit – koneckonců přistihl ve vlastní posteli nahou manželku s cizím mužem. Ale jestli Radima zabije nebo zmrzačí, bude mít její nevěra tragické následky…

„Ty děvko!“ zaburácel manžel, když ho přetáhla podruhé. Vyrval jí polštář z ruky a mrštil jím o zeď. Avšak i ta chvilka stačila na to, aby Radim zmobilizoval alespoň část sil. Vykopl nohu, a třebaže přes pot a krev pořádně neviděl, zasáhl Gustava přímo do brady. Ten výpad nečekal, a když se jeho čelist srazila s tvrdou patou, ztratil balanc. Radim neváhal a přidal další kopanec, po němž se druhý muž zhroutil na bok.

„Nechte toho! Hej, přestaňte! Zavolám policii, jestli toho hned nenecháte!“ vykřikla Viola s pocitem, že tohle přece nemůže být pravda. Do čeho se to namočila?! Copak vůbec neuvažovala?

„Drž hubu!“ uzemnil ji Gustav.

„Sklapni!“ zařval Radim unisono.

Slovní reakci raději spolkla, udělala čelem vzad a rozběhla se do předsíně, kde měla kabelku s mobilem. Musí někoho zavolat, nebo to špatně skončí! Rozechvělými prsty nahmatala smartphone a přitiskla si přístroj na prsa. Vtom z ložnice zazněl skřek, při němž jí ztuhla krev v žilách. Následovala tupá rána.

„Hajzle zkurvenej, zasranej…“ Ta záštiplná slova ucedil Gustav, a po nich se v bytě rozlehlo dusivé ticho. Dvakrát mlčky polkla.

„Gustave?“ hlesla cizím hlasem. Když se nedočkala odpovědi, sebrala veškerou odvahu a zamířila do ložnice. Ve dveřích málem vrazila do manžela. Vrhl na ni opovržlivý pohled a utřel si krvavou šmouhu pod nosem. Pak se těžkým krokem vydal ke kuchyni. Ještě dřív, než poklekla k ležícímu muži, zaslechla syčivý zvuk otevírané plechovky.

Zacílila pohled na Radimův rozbitý obličej. „Bože…“ šeptla zděšeně. Ten člověk před ní neměl s krasavcem, vedle kterého ještě před chvílí spala, nic společného.

„Radime!“ Zdálo se, že ji nevnímá, a tak s ním zatřásla. „Haló!“ zakřičela hlasitěji. Nejradši by ho propleskla, ale nenašla k tomu odvahu. Už tak trpěl dost.

„Radime, slyšíš mě?“

„Takže Radim… Štětko jedna…“ ozvalo se ode dveří společně s posupným zasyknutím.

Gustav se ramenem opíral do zárubní a v prstech drtil pivo. Když ho zvedl k ústům, všimla si zakrvácených kloubů na hřbetě jeho ruky. „Tys ho snad… přizabil,“ zachraptěla.

„Zasloužila bys zmlátit stejně jako ten zkurvysyn.“ Gustav si zhluboka lokl a sešklebil obličej. „Ale seru na tebe.“

„Musíme zavolat záchranku!“

„Hovno. Nic mu není.“

„Vždyť krvácí!“

„Šoustal s cizí manželkou a v bytě cizího chlapa. Nemoh čekat nic jinýho, než že dostane přes držku,“ ucedil.

„Gustave… proboha, jestli mu něco je…“ začala, ale vtom ji přerušilo Radimovo zasténání. Prudce se otočila a vydechla úlevou - mezi pootevřenými víčky se objevil záblesk duhovek.

„Ježíš, mně je blbě…“ zaskučel. Přejel dlaní přes obličej a sykl bolestí. Všimla si hrůzy v jeho pohledu, když o pár vteřin později promnul mezi ukazovákem a palcem vazkou krev. „Ježíši…“ zopakoval. Pak jeho pohled spočinul na Violině uslzené tváři.

„Do hajzlu! Tvůj… manžel?!“ hlesl, aniž pohnul rty. Z očí, okolo nichž se rychle nalévaly fialové otoky, už nebylo vidět téměř nic, ale sršící obvinění jí neuniklo.

„Neměl tady být…“ vzlykla. Pochopila však, že vysvětlování a omluvy nebudou k ničemu, a tak další věty spolkla. Tuhle věc zkrátka projela na celé čáře. A následky nechtěla ani domýšlet.

KAPITOLA 3.

Viola seděla s kabelkou v klíně ve sterilně bílé nemocniční chodbě osvětlené studenými zářivkami. Nejraději by je rozstřílela vzduchovkou. Byly ostré jako žraločí zuby a přispěly k migréně, která ji přepadla ve chvíli, kdy Radim přišel k sobě.

Události pak nabraly rychlý spád.

Manžel Radimovi striktně nařídil, aby ‚na ten svůj zasranej hubenej zadek fofrem natáhl trenky a vypadl dřív, než ho zase začne svrbět pěst‘. Zmlácený umělec neprotestoval, ovšem oblékání mu kvůli neustávajícímu krvácení, nateklým očím a možná i otřesu mozku trvalo celou věčnost.

„A ty se pakuj taky,“ přikázal Gustav Viole a posunkem jí naznačil, že si má sbalit věci. Uznala, že je to mnohem lepší řešení, než s ním zůstávat o samotě.

„Nechci tě už ani vidět. Kurvo…“ cedil skrz zuby manžel, zatímco se svižností, která ji samotnou překvapila, házela do sportovní tašky oblečení a pár osobních věcí. „To, co tady necháš, ti pošlu, kam budeš chtít. A taky mi vrať klíče od bytu – hned!“

Trhaně se nadechla, když je o chvíli později spouštěla do jeho nastavené dlaně. Cestou k výtahu podpírala Radima, přidržujícího si u nosu zakrvácený kapesník. Za jejich zády zaznělo krátké, důrazné klapnutí, a po něm se v zámku otočil klíč. Nevšímala si toho.

Vyšli s Radimem do noci pozvolna ustupující rozbřesku. Zarytě mlčel, a ani ona nic neříkala. Koneckonců, co taky povídat. Tahle situace byla jako vystřižená ze špatného filmu a každé slovo bylo navíc.

Radim občas zavrávoral a Viola měla obavy, že omdlí dřív, než ho dostane k nejbližší lavičce. Bohudíky se nic nestalo. „Sedni si,“ požádala ho zmoženým hlasem. Odstrčil ji a o kousek poodstoupil, zůstal však stát.

„Musíš na pohotovost,“ obhlédla s mrazením v zádech jeho pomlácený obličej. „Potřebuješ rentgen…“

„Zato ty si celá a nedotčená,“ zahučel s ironií v hlase.

Viola nechala jeho poznámku bez reakce. „Zavolám sanitku,“ řekla odhodlaně. „Nebo ne, radši tě do špitálu odvezu.“ Bylo jí jedno, že bude mít čalounění od krve - měla o Radima vážné obavy. Vypadal strašně.

„Neměj péči…“ odtušil a upustil kapesník na zem. Pak ho však zřejmě opustily síly. Celý se zhroutil do sebe a ztěžka klesl na lavičku.

„Sakra, Radime, přestaň trucovat. Potřebuješ doktora! Nepřej si vidět, jak vypadáš…“

Zdálo se, že ho až tato slova trochu vyburcovala. Každopádně potlačila vzdor i odevzdanou letargii. Prohmatal špičkami prstů okolí tristně napuchlého nosu a zatvářil se jako mučedník. Dovedla si živě představit, jak se asi cítí. „Pojď,“ podala mu ruku a pocítila úlevu, když ji přijal.

Nyní seděla před úrazovým příjmem, do zadku ji tlačil nepohodlný sedák, a ona se snažila vytěsnit z hlavy ponuré myšlenky. Bohužel se jí to moc nedařilo.

Proboha, na co jsem myslela?! potřásla nad sebou hlavou. Jak jsem mohla udělat takovou blbost? Hlavou jí mimoděk proletěl Ovidiův citát Noc, láska a víno, ty nemohou rozumně radit… To sedí, pomyslela si chmurně.

„Paní Hámová?“ vytrhl ji z neradostných úvah ženský hlas. Viola zvedla pobledlý obličej k lékařce s krátce střiženými blond vlasy, a pak sjela pohledem k prsteníku, na němž se jí skvěl snubní prsten.

Vstala. „Ano. Totiž ne… Já nejsem Hámová. Radim… není můj manžel,“ vysvětlila. „Jsme jen… přátelé,“ dodala a uvědomila si, že drmolí jako školačka. Kdyby ji teď nějaká síla mohla vystřelit do vesmíru, nebránila by se ani vteřinu.

„Rozumím. Pardon,“ přikývla plavovláska. Ke cti jí sloužil fakt, že téma Violina vztahu k Radimovi okamžitě opustila. „Pan Háma bude v pořádku. Ta zranění vypadají ošklivě, ale nebojte, postupně se zahojí. Naštěstí se nepotvrdil otřes mozku ani žádné vážnější trauma. Pár týdnů na něj nebude hezký pohled, ale je dobře, že vyhledal lékařskou pomoc. Má nadvakrát zlomený nos, a u toho je včasný zásah důležitý. Provedli jsme repozici a po srůstu by nemělo být nic poznat.“

„Ach… aha…“ hlesla Viola. Ruku ozdobenou symbolem manželství během lékařčiny řeči nenápadně skryla za zády, jakkoli to bylo dětinské.

„Pan Háma tvrdí, že ty muže, co ho napadli, nezná. Dokázala byste je popsat vy? Ten incident by se rozhodně měl nahlásit. Může jít o recidivisty, kteří budou ohrožovat další občany.“

Viola zůstala na doktorku zaraženě civět. Takže Radim si vymyslel báchorku o přepadení…? Rozhodně s lékaři nechtěl rozebírat okolnosti, za jakých přišel k úrazu. Ihned se rozhodla jeho verzi podpořit.

„No… totiž… ne. Já…“ zakoktala, hledajíc správná slova. „Neviděla jsem je,“ uzavřela to a zahrála patřičně zkormoucený výraz.

„To je škoda,“ prohodila lékařka. Viole přišlo, že si ji měří se špetkou podezíravosti, možná to ale byl jen vnitřní pocit. „Policii by se jejich popis hodil.“

„Ano… Hm… Rozumím. No, třeba si ještě něco vybavíme později, až budeme v klidu,“ pokrčila rameny. „Přece jen to byl šok… chápete,“ dodala a pomyslela si, že tuhle etudu zvládla v každém ohledu na jedničku.

Blondýna krátce přikývla. „Je to možné, máte pravdu. No, teď už můžete pana Hámu doprovodit domů. Měl by si odpočinout. Sestra ještě vypisuje potřebné dokumenty, ale už by to mělo být hotové. Tak nashle, a přeju, ať už vás podobná zkušenost nepotká.“ Kývla na rozloučenou a otočila se k odchodu.

„Doufám v totéž…“ promluvila Viola už jen k jejím zádům. Tato slova měla s přetvářkou společného pramálo. Nic z toho, co prožila během posledních hodin, si už opravdu zopakovat nepřála. Nikdy! V ideálním případě by to všechno vygumovala. Včetně milování, jakkoli bylo úžasné. Za události, které následovaly, v žádném případě nestálo.

Hluboce povzdechla a nahrbila ramena. V tu chvíli se otevřely dveře ordinace a na chodbě se objevil Radim s tamponádou v nose a rtem zeleným od dezinfekce. Ten pohled ji přikoval k zemi, třebaže postrádal předchozí zkrvavenou přízračnost.

Nedokázala se pohnout, a tak počkala, až k ní dojde on sám. „Radime… mrzí mě to,“ pronesla, když se necelý metr od ní zastavil. Víc ze sebe nedostala, jelikož jeho vzezření jí bralo slova z úst.

„Jo, tak to mě taky,“ odvětil kysele. „Tvrdilas, že není doma.“

„Neměl být. Kromě toho byla hloupost usnout… Ale to je už teď jedno.“

„To máš recht. Bohužel.“ Věnoval jí zavilý pohled. „V pondělí jsem měl mít konkurz na roli do seriálu. Takhle ho můžu rovnou odpískat. Do hajzlu s tím,“ zaklel.

„Je mi to líto,“ zopakovala omluvu, protože ji nic lepšího nenapadlo. A pomyslela si, že se mohl alespoň zeptat, jaký průšvih bude mít z celé věci ona.

Radima ale její osud zjevně nezajímal a Viola nakonec usoudila, že by kvůli tomu neměla cítit žádnou hořkost. Vlastně ho tak trochu využila pro své záměry…

„Jo, to může bejt,“ odfrkl si. „Jenže to mi moc nepomůže. Hele, radši pojedu domů. Potřebuju si lehnout,“ pronesl suše. „Měj se blaze,“ dodal jízlivým tónem.

Přestože ji ten přístup nepřekvapil, pocítila zlost. „Vůbec tě nezajímá, kam půjdu já, když mě Gustav vykopl?“

„On tě manžílek vezme zpátky, tím si jsem jistej. Stačí ucedit pár slz a zahrát na city. Případně na jinej orgán. Jenomže já přijdu o kšefty! A to buď ráda, že toho tvýho frajera neprásknu.“

„Sám chceš, aby to zůstalo mezi námi třemi,“ neodpustila si sarkastickou poznámku. „A na jeho místě bys jednal stejně!“

Zkřivil rty. „No ne, takže ho ještě obhajuješ? Víš co, fakt půjdu. Jsem nasranej, chápeš? Možná se chovám jako debil, ale s tímhle xichtem jsem při svý práci odkecanej, a to mi dost vadí.“

Přimhouřila víčka. „Máš pravdu. Utíkej domů a zalez do peřin, já se už o sebe nějak postarám. A ještě jedna věc: opravdu mě mrzí, že jsme o sebe dneska – vlastně včera – zakopli.“

„Jo, to jsme dva. Tak čau,“ trhl hlavou, a pak se s definitivní platností obrátil zády.

Sledovala ho, jak prkenným krokem míří k lítacím dveřím, dokud za ním nezapadly. Ne že by od Radima očekávala vstřícnost. Pomoc vlastně taky ne. Chtěl si užít, což se mu sice splnilo, ale návdavkem si odnesl podlitiny a monokly. O přeraženém nose nemluvě. Kdyby je Gustav nenachytal, ráno by se prostě oblékl a šel po svém. Bylo zbytečné mu něco zazlívat, ale i tak v jejích očích klesl.

Jenže nemělo smysl dumat nad Radimem. „Bože,“ přitiskla dlaně k chladnému obličeji. Když už se věci dost nezašmodrchají samy, udělám to já. Chvíli bojovala s touhou rozplakat se, ale nakonec nad slzami zvítězila.

Bylo něco po páté a den začal nabývat jasných kontur: jistě bude zase teplo a slunečno. Ovšem i kdyby z nebe začaly padat zlaté krychličky, Violu to nezajímalo. Teď musí vyřešit svou situaci, aspoň pro příštích několik hodin. Než zamíří k matce a otčímovi a oznámí jim, že se vrací domů, potřebuje trochu času. Ráda by si dala sprchu a posbírala poztrácenou rovnováhu, aby rodičům čelila se vztyčenou hlavou. V tuhle chvíli z ní doslova kapala skepse, a k tomu si připadala jako uzlíček nervů.

***

„No ne, co ty tady?“ Pavla za sebou zamkla masivní dveře a přehodila si popruh kabelky přes prsa jako chlebník. Viola věděla, že si k práci v Divadelní kavárně přibrala ještě ranní úklid: jako samoživitelka a matka tří dětí potřebovala každou korunu.

Viola dlouho uvažovala, na koho se obrátit s prosbou o pomoc, a nikdo jiný než Pavla ji nenapadl. Doufala, že se k ní neotočí zády a poskytne jí aspoň na pár hodin azyl. Pak už by neměla jinou možnost, než zazvonit u dveří rodičů bez přípravy, jak jim novinu o krachu svého manželství naservíruje. A k tomu s pocitem i vzhledem ztroskotance.

„Mám průšvih,“ vrhla na Pavlu nejistý pohled. „Potřebuju píchnout.“

Pavla ji přejela zkoumavým pohledem. „No, fakt je, že vypadáš jak po noci ve ždímačce. Ale večer to vypadalo slibně,“ povytáhla obočí. „Co se žvejklo?“

„Přistihl nás manžel.“

Blondýna táhle hvízdla. „A kruciš. Byla mela, co?“

„Ani se neptej, jaká,“ potřásla hlavou.

„Vyrazil tě.“

„Jo.“

„A jak je na tom ten fešák?“

„Vidím, že se vyznáš,“ odtušila Viola trpce. Pavla jen pokrčila rameny, a tak se nadechla a stručně popsala, co se dělo, když ji probudil Gustavův řev.

„Koukám, že to tvůj manža umí rozjet. Toho krasavce je ale škoda,“ zamlaskala barmanka.

„Přežije to,“ utrousila Viola. „Pěkně mě naštval. Zdrhl jako zbabělec a ani se nezeptal, co bude se mnou.“

Pavla lakonicky pokrčila rameny. „Tak víš co, chlapi si chtěj užít, a na nějaký patálie nejsou zvědavý. Nečekej, že tě náhodnej píchač bude tahat z maléru, i kdyby tě do něho sám dostal. Docela obdivuju, žes ho vezla do špitálu. Nechala bych ho bejt, ať se o sebe postará sám.“

Viola se sebeironicky ušklíbla. „Asi máš pravdu. Ale bylo mi ho líto... Přišel mi do rány ve špatnou chvíli. Kdybych nebyla v takovém rozpoložení a nepila, nestalo by se to.“

Pavla s přezíravým výrazem mávla rukou. „Hele, chlápek, co chce smočit v cizejch vodách, musí počítat s rizikem.“

„Něco podobného říkal manžel taky.“

„Tak vidíš. Já bych ho nelitovala. Nakonec jste oba na jedný lodi, a ty na tom hádám nejsi o moc líp než on. No ale co pro tebe můžu udělat?“

„Máš chvilku?“

Pavla mrkla na hodinky. „Ale jo.“

Zamířily do nedaleké kavárny, kde Viola Pavle objasnila jádro svého problému. „Skončila jsem s kabelou a holým zadkem na ulici. Půjdu bydlet k rodičům, ale nemáme zrovna top vztahy a navíc s mým manželstvím od začátku nesouhlasili. Takže to bude hodně zajímavé. Než se tam ukážu, musím se dát do pořádku. Potřebuju si taky připravit, co a jak jim povím… a vůbec.“

„Hele, tak víš co?“ Pavla hrábla do kabelky a vytasila klíčenku ve tvaru vysmáté žáby. „Haranti jsou uklizený ve škole a já musím ještě zařídit pár věcí. Vem si tohle,“ hodila zelené zvířátko na desku stolu. „A zařiď se u mě, jak budeš chtít. V koupelně najdeš čistý ručníky a lednice snad taky něco vyplivne.“

Viola pocítila příval vděčnosti. Vůbec nečekala, že jí Pavla vyhoví tak ochotně! V jejím světě neexistovaly dobré víly, které by nechaly pouhou známou jen tak vegetovat ve vlastním bytě. „Myslíš to vážně?“ položila si ruku na srdce.

„Jasan, co tak koukáš?“ zasmála se Pavla. „Lidi si maj pomáhat, když je jeden ve srabu.“

„Děkuju moc, vážím si toho. Máš to u mě!“

Pavla naráz dopila kávu a zkontrolovala čas. „V poho. Hlavně si odpočiň. A nelekni se: v baru sice šůruju, ale doma už to taková sláva není. Navíc s těma svištěma, co nic nenechaj na pokoji…“

„To neřeš,“ ujistila ji Viola. Možnost oddechového času byla tím nejlepším, co si teď mohla přát. Bylo jí jedno, jestli v Pavlině bytě visí ze stropů pavučiny i s pavouky a v umyvadle stojí vodní kámen v pozoru. „Nebudu se vůbec rozhlížet. A kdybys chtěla, klidně ti umyju okna.“

Pavla se cinkavě rozesmála. „To by sice bodlo, ale jsou důležitější věci než zaplácaný okna a jinej bordel. Objevím se tak v poledne, takže si zatím udělej pohodlí. A napadá mě ještě něco: klidně zůstaň až do zítřka, jestli ti to nějak pomůže. Dneska mám volno, tak si večer otevřem víno a splknem, co ty na to?“

„To je skvělé!“ vyhrkla Viola. Jednodenní odklad návratu domů jí přišel jedině vhod. „Souhlasím a díky. To víno obstarám já, i večeři.“

„Domluveno,“ přikývla druhá žena a vstala.

Z kavárny odjela Viola rovnou na adresu, kterou Pavla načmárala na účtenku. Barmanka měla pravdu – její byt byl jeden velký chaos. Opěradla sloužila jako náhražka skříní, desku kuchyňské linky zaplňovalo špinavé nádobí od snídaně a patrně i večeře, a koš na prádlo přímo přetékal použitými svršky. Ty se válely i na podlaze.

Věrná svému slibu se ale nijak zvlášť nerozhlížela. Strávila půlhodinku v koupelně, převlékla se a začala na internetu hledat právníka se specializací na rodinné právo. Čím dřív učiní první krok k rozvodu, tím lépe. Nakonec vybrala jistého JUDr. Jaroslava Pánka, který sídlil nedaleko adresy jejích rodičů. Až se k nim nastěhuje, bude mít svého zástupce po ruce. Umínila si, že mu nebude volat, ale rovnou ho navštíví. A udělala to hned po Pavlině příchodu.

Právě stepovala v nákladně zařízeném předpokoji advokátní kanceláře a chystala se zaklepat, když ji překvapil melodický baryton.

„Dobrý den, madam. Hledáte mě?“ ozvalo se za jejími zády.

Otočila se k uhlazenému padesátníkovi. V jedné ruce třímal koženou tašku, ve druhé klíč se znakem BMW, a měřil si ji přes skla elegantních brýlí.

„Ano. Tedy, jestli jste doktor Pánek?“ odtušila.

„Osobně.“ Hodil klíč od auta do kapsy a podal jí ruku.

„Exnerová,“ stiskla jeho suchou dlaň. „Neměl byste pro mě chvilku?“ zkusila to.

„Přišla jste ve správný čas,“ pokynul paží ke dveřím.

V luxusní pracovně strávila bezmála tři čtvrtě hodiny. Nakonec odsouhlasila nemalou částku za advokátní služby, odcházela však nabitá informacemi. Chvílemi si připadala jako při křížovém výslechu, ale brzy jí došlo, že aby všechno proběhlo hladce, nemůže před právníkem nic zamlčet – včetně noční eskapády.

Navíc to mělo příjemný bonus – advokát za ni zařídí papírování a obeznámí s rozvodem Gustava, čímž ji ušetří emotivních výstupů.

Budovu opouštěla sice s pocitem jisté trapnosti, ale především ji prostoupila úleva. První krok má zdárně za sebou! Je to teprve začátek, ale věci se aspoň daly do pohybu.

Venku ji napadlo, že by měla zavolat mámě a připravit ji na novinky, které všechny čekají. Rozhodně je vhodné dát rodičům avízo předem… A ačkoli se dalo čekat, že to nebude příjemný rozhovor, neodkládala ho a sáhla po mobilu.

***

Po noci strávené u Pavly se Viola sbalila a naložila nevelké zavazadlo do svého mercedesu. Měla namířeno k rodičům a brzké setkání v ní vyvolávalo smíšené pocity. Mámu zpráva o rozchodu s Gustavem ani moc nezarazila – zareagovala na ni vcelku věcně. Slíbila, že Viole připraví pokoj a navrhla, aby všechno podstatné probraly až osobně. Bylo to chladně zdvořilé, přesně podle předpokladů.

Z vysvětlování měla trochu husí kůži. Po zralé úvaze se rozhodla, že do žádných detailů zacházet nebude a rozhodně pomlčí o úletu s Radimem. Zaprvé se nebylo čím chlubit, a zadruhé nestála o tvrdý odsudek, který mohla očekávat. Bude se držet faktů a přizná, že se s Gustavem příliš odcizili. Tak dalece, že už není cesty zpět. Udrží si stručný, klidný a vyrovnaný postoj – to by mělo rodiče přesvědčit, že její rozhodnutí je konečné a není dál o čem diskutovat. Hlavně to mít za sebou, pomyslela si, když zabouchla kufr.

Večer ji navíc čekalo vystoupení, což bude další zkouška nervů. Dost možná se v klubu setká s Gustavem, a to zavánělo průšvihem. „Ach jo,“ povzdechla a posadila se za volant. Sotva nastartovala a sešlápla plyn, zazvonil jí telefon. Když zjistila, že volá manžel, vzdychla ještě jednou a procítěněji. Nemělo však smysl hrát nedostupnou. Raději vyřadila rychlost, zatáhla ruční brzdu a hovor přijala.

„Ano?“

„Taky ti přeju krásnej den,“ začal uštěpačně, a než stačila cokoli říct, plynule pokračoval. „Jenom sem ti chtěl říct, abys neztrácela čas a nejezdila večer do klubu. Máš padáka.“

„Cože?“ vyhrkla.

„Slyšíš dobře. Tvůj džob skončil. Je na tom snad něco, co nechápeš?“

Naopak, chápala to velice dobře. Vlastně podobný vývoj podprahově očekávala… Ale realita byla mnohem tvrdší, než pouhé tušení. Teď totiž zůstala nejen bez domova, ale přišla také o práci, což její situaci značně přiostřilo. Aniž o tom přemýšlela, zkusila zabojovat: „Nemohli bychom si o tom ještě promluvit?“

Řezavě se zasmál. „Sedíš si na vedení?“

„Ne. A dobře vím, že jsem ujela. Byla to sice chyba, ale ty taky nejsi bez viny. Můžeme se přece chovat jako dospělí lidi, ne? Je mi jasné, že se mi tím vyhazovem mstíš, ale nemůžeš popřít, že to mezi námi dlouhodobě nefunguje. Ve všech směrech! Ta noc to celé jenom završila, nic víc. Byla to třešnička na dortu…“

„Obešel bych se bez ní!“ přerušil ji ostrým tónem. „Žádnej chlap nechce, aby z něho ženská udělala paroháče. A já sem chlap každým coulem, holčičko! Takže ještě jednou a naposledy: v Artu jsi skončila. A já už pro tebe nehnu prstem. Čau!“

„Gustave!“ To už ale mluvila k hluchému telefonu. „Kruci,“ sykla a praštila pěstí do palubní desky. „Když se daří, tak se daří…“

KAPITOLA 4.

Štěpánka seděla za kuchyňským stolem a upíjela vlažný čaj. Čekala na dceru a byla zvědavá, s čím přijde. Po telefonu nechtěla konec jejího manželství rozebírat. A neptala se na to ani zetě, který se objevil brzy ráno a s nasupeným výrazem složil k jejich dveřím dceřina zavazadla.

Štěpánce nebyl Gustav sympatický ani před svatbou, což se ale dalo říct o všech mužích, s nimiž Viola chodila. Vlastně měla dojem, že jí vadí každý jedinec silnějšího pohlaví. Vlastním manželem Jiřím počínaje.

Druhý sňatek byl víceméně Štěpánčinou vzpourou proti rodině – z lásky si Jiřího nebrala. Když se vrátila z Moravy domů, sesypala se na její hlavu místo slov útěchy lavina výčitek. Všichni jí dokola předhazovali, jak si zničila život. Proč tak spěchala na vdávání? Kdo ji teď bude chtít: vdovu před třicítkou, bez práce a s tříletým dítětem na krku? Budou rodičům přítěží… A tak dále.

V rodném domě se cítila doslova jako v kleci a toužila odtud vypadnout. Když pak získala místo sekretářky ředitele v jednom státním podniku, považovala to za dar z nebes. Doufala, že se osamostatní, a to se jí také splnilo.

Štěpánka brzy pochopila, že její půvaby neušly stárnoucímu nadřízenému. Netrvalo to dlouho, a prošedivělý ředitel ji pozval na večeři. Štěpánku nijak nepřitahoval, ale na tom nezáleželo. Na vztah přistoupila proto, aby rodičům dokázala, že se o sebe umí postarat. Nakonec, romantické touhy v ní zemřely spolu s Ladislavem.

Kromě toho jí vyhovovalo, že Jiří je jeho naprostým opakem. Nesnesla by vedle sebe muže, který by jí Láďu připomínal. Dost na tom, že měla Violu… Tu Štěpánka svým způsobem milovala, ale na druhou stranu ji její existence decimovala.

Když Jiří Štěpánku požádal o ruku, souhlasila. Kromě toho, že tím umlčela rodiče, získala i finanční zajištění pro sebe a dceru. Měla s Jiřím veškeré pohodlí, šťastná ale nebyla. Jejich vztah byl korektní, skoro obchodní. On se chlubil svěží manželkou, ona zas nemusela řešit budoucnost. Časem si na to zvykla, a vlastně to nebylo až tak zlé. Nehledě na to, že už nikdy nechtěla zažít vášnivou lásku, která jde ruku v ruce s mučivou bolestí…

Nyní odložila křehký šálek a mrkla na hodinky. Viola by se měla objevit co nevidět. Necítila velkou radost z toho, že s nimi bude opět bydlet. Třebaže dceřina podoba s Láďou dnes už tolik nebila do očí, stále ho v ní viděla. Ani roky neobrousily hrany Štěpánčiny ztráty: tahle rána se zkrátka odmítala zahojit…

Vzdychla, vstala a protáhla se. Ve stejnou chvíli se domem rozezněla melodie zvonku, a tak rovnou zamířila do předsíně.

„Ahoj, mami!“ předvedla Viola úsměv imitující reklamu na zubní pastu. Štěpánka ani na okamžik neuvěřila, že je upřímný.

„No, ahoj,“ pronesla s vážnou tváří, což smazalo umělé veselí i z té dceřiny.

„Mám přijít později?“ povytáhla Viola obočí s pocitem, že tohle setkání přesně kopíruje její očekávání.

„Nech toho, prosím tě,“ zamlaskala matka a ustoupila stranou. „A pojď dál. Klíče snad ještě máš, tak proč zvoníš?“

„Ani ti nevím. Nějak mi to přišlo vhodnější.“

„Hm.“ Štěpánka sledovala, jak se dcera zouvá a odkládá sportovní tašku. Zaznamenala při tom svá zavazadla.

„Hele, moje věci. Gustav nezahálel,“ ohrnula rty.

„Nepřiletěl ten váš rozvod z nějak moc čistého nebe?“ nedalo to Štěpánce.

„Ani ne,“ odtušila Viola a narovnala se. „Pohár přetekl – nefungovalo to už dlouho, jenom jsem o tom nechtěla mluvit.“

Starší žena ji sjela nedůvěřivým pohledem, pak ale pohodila rameny a zamířila do kuchyně propojené s jídelnou. „Dáš si kávu? Nebo čaj?“

„Dala bych si spíš panáka,“ utrousila Viola polohlasně.

„Víš, že nepiju.“

„Mluvila jsem o sobě.“

„Ještě není ani poledne,“ zareagovala Štěpánka.

„Tím chceš říct, že dáma nepije před pátou?“ potřásla Viola hlavou.

„Tím chci říct, že alkohol umí napáchat jenom problémy.“

V tom máš naprostou pravdu, připomněla si Viola následky nedávného popíjení s Radimem. A rozhodla se matčinu poslední poznámku nekomentovat, aby se do toho zbytečně nezapletla. „Tak fajn. Dám si kávu, díky.“

„Není zač.“ Matka nehnula brvou, otočila se zády a přešla k espressu. „Mléko, cukr, šlehačku?“

„Odjakživa piju černou,“ pronesla Viola s povzdechem.

„Mohlas změnit chutě.“

„No, nezměnila,“ pohodila rameny.

„Říkala jsem ti, že se nemáš vdávat. Svatba ženě jenom zkomplikuje život,“ pronesla Štěpánka, zatímco do přístroje dolévala vodu.

„To mi říkáš ty, která si ho zkomplikovala hned dvakrát?“ vypadlo z Violy bez přemýšlení. Ovšem když k ní matka mlčky obrátila oči odrážející temný smutek, nejraději by si osobně vyřízla jazyk. „Nemyslela jsem to tak, jak to vyznělo. Promiň,“ zamumlala.

Štěpánka na to nic neřekla a pár minut se věnovala přípravě kávy. Halasně vrčící mlýnek jí k tomu udělal příhodnou kulisu. Nakonec ke stolu přinesla kouřící šálky a odsunula si jednu ze židlí. V té protější se už uvelebila Viola s koleny pod bradou.

„Tímhle sezením si vypěstuješ žaludeční vředy,“ poznamenala matka. Viola ponechala její připomínku bez odpovědi a přitáhla si hrneček. Další dvě minuty, možná i déle, panovalo napjaté ticho. Viole doslova rezonovalo v uších, ale nepřerušovala ho, aby zas neplácla něco nevhodného. Nakonec se ozvala opět máma.

„Ráda bych tě požádala, abys Jiřího po dobu, co tady budeš bydlet, ničím nepopouzela. Víš, jak je vznětlivý a špatně snáší, když se mu odporuje.“

„Nemám to v úmyslu. Naopak se mu budu snažit jít z cesty,“ odtušila. K oboustrannému dobru, dodala už jen v duchu.

„To není nutné,“ zamračila se Štěpánka. „Stačí, když se k němu budeš chovat s úctou. Vím, že se vzájemně nemilujete, ale odmalička se o tebe stará. Zajistil ti studia a…“

„Mami, zadrž,“ zvedla dlaně, jako by se vzdávala. „Přísahám, že neprovedu nic, čím bych zničila vaši domácí pohodu.“ Krátce se rozhlédla po neosobně zařízeném pokoji, než se očima vrátila k matce. Vypadá sice dobře - na svůj věk vlastně obdivuhodně - pomyslela si, ale vnitřní zatrpklost je na ní znát. Manželství s Jiřím si vybírá svou daň.

„Budu ti vděčná.“ Štěpánka upila doušek slabého espressa. „Plánujeme pro tebe večeři na přivítanou.“

Viola jen tak tak potlačila hlasitý povzdech. Na podobnou kratochvíli neměla náladu: životní styl rodičů totiž dokonale odrážel jejich chladné vztahy. V rezervovaném duchu se nesly Vánoce, narozeninové oslavy i jiné rodinné sešlosti. Nikdy nechyběla dokonalá příprava a stůl i dekorace vypadaly jako vystřižené z časopisu. Jenže tomu až bolestně scházela vřelost… Všechno se lesklo a vonělo, ale pouze na povrchu. Nesnášela to. Ale odmítnout nemohla - riskovala by ublíženou reakci, možná i pochopitelnou.

„Jste hodní, díky,“ hlesla.

„Za málo.“ Pokud matka nedostatek nadšení postřehla, rozhodla se to ignorovat. Což bylo - jak Viola uznala - moudré. Navázala však dotazem, kterým ji nijak nepotěšila. „No, a jak to tedy je s tím rozvodem?“

„Jak jsem říkala,“ odvětila neochotně. „Žádné zvláštní drama se nekonalo. Došlo jenom na nepěkný výstup v klubu, a ten mi otevřel oči,“ poupravila pravdu tím, že vynechala noční radovánky s Radimem a Gustavův následný vztek. „Jinými slovy: manžel mě nepodvádí, nebije, neholduje hazardu a pije celkem přiměřeně, ale zjistila jsem, že už nemáme nic společného. Zdá se mi zbytečné setrvávat ve vztahu, který nikam nevede. To je celé.“

„Nejsem si jistá, jestli děláš dobře.“ Štěpánka sevřela rty do úzké čárky.

„Když jsem se vdávala, tvrdila jsi přesně to samé.“

„Ano, ale rozvod je příliš komplikovaný. Chápu, že ve tvé branži se rozvádí každý druhý, ale ty bys snad mohla žít spořádaně.“

„Tohle nemá s povoláním nic společného!“ zaprotestovala. „A spořádaně rovná se nešťastně? Díky, nechci.“

„Jednou sis svého muže zvolila, tak bys s ním měla vydržet,“ trvala matka na svém.

Viola se začala cítit jako na trní a zatoužila prchnout. „Víš co? Asi už nemá cenu to dál rozebírat, mami. Rozhodla jsem se a měnit to nehodlám… Děkuju za ubytování. Půjdu si vybalit, jestli nemáš nic proti.“ Rychle dopila příliš teplou kávu a vstala.

„Pokoj máš připravený,“ promluvila matka do svého hrnku, aniž zvedla oči. Úhybný manévr jí neunikl. Viola se ošila, ale dál už dusnou atmosféru nedokázala snášet.

„Děkuju,“ zopakovala. Nic dalšího nedodala a odnesla prázdný šálek. Když zavírala myčku, ještě jednou na matku po straně mrkla. U velkého stolu a s hrníčkem v dlaních působila osaměle. A křehce.

Potlačila náhlou chuť dát jí pusu - už proto, že by to obě uvedlo do rozpaků. Místo toho kvapně vydusala z místnosti.

***

‚Uvítací‘ večer v rodinném kruhu probíhal přesně podle Violiných předpokladů, či spíše obav.

„Dobrou chuť,“ popřál oběma ženám Jiří a chopil se příboru, aby dal najevo, že večeře může začít. Jedli v naprostém tichu, které otčím během stolování striktně vyžadoval. Jídelnou se ozývalo pouze cinkání nožů o talíře.

Krůtí pečeně na rozmarýnu byla vynikající, Viole však připadalo, že polyká hřebíky. Nakonec odstrčila nedojedenou porci.

„Nechutná?“ okomentoval to gesto otčím.

„Jenom nemám hlad,“ odvětila. Vlastně ani moc nelhala. Při rodinných akcích se o ni nechutenství pokoušelo vždycky.

Chystala se vstát, ale když zachytila matčin pohled, rozmyslela si to. Přisunula k sobě sklenici s vodou a začala přejíždět prstem po jejím okraji.

„Tak, Violo. Co kdybys nás konečně seznámila s příčinami svého rozvodu?“ obrátil se jejím směrem Jiří, když odložil příbor. „Nic bližšího o té politováníhodné záležitosti nevíme, a matka i já jsme zvědaví, co tě k tomu rozhodnutí vlastně vedlo.“

„Na tohle téma jsme se s mámou už bavily. Není víc co dodat,“ zavrčela. Přesně tohohle se bála!

„Pročpak to tajnůstkářství?“ povytáhl obočí, z něhož trčely dva zakroucené chlupy jako bodce.

„Takhle bych to nenazvala. Ten rozvod je moje osobní věc, a není na něm nic zajímavého. Prostě to neklape, tak jdeme od sebe,“ shrnula si s odmítavým výrazem vlasy z čela.

„To je tvůj úhel pohledu. Pravda je taková, že každá žena má mít manžela. Muže, ke kterému patří. Je to něco jako společenská povinnost. Uvědomuješ si, že když se rozvedeš, nebudeš mít nikoho, kdo by se o tebe postaral? V tvém případě je to dvojnásobný problém - jsi jenom zpěvačka. Dobře víš, jak nejisté povolání to je.“

A je to tady zase, zaúpěla v duchu. Přednáška o tom, že si zvolila špatnou životní dráhu. Až vyjde najevo, že nemá práci, to bude teprve mela! Nebylo by jí nakonec líp pod mostem mezi bezdomovci?

„Možná by sis to vážně měla ještě rozmyslet. Jiří má pravdu,“ pronesla matka a začala sbírat nádobí.

„Mami, prosím tě, nezačínej i ty. Je to můj život. Budu s ním nakládat, jak uznám za vhodné.“

„Považuji za rozumné nechat si poradit od starších a moudřejších,“ uzemnil ji Jiří. „Jsi velmi mladá a nezkušená. Jednáš ukvapeně. Dovol mi, abych ti připomněl, že tvůj život postrádá smysluplný směr. Nevyvíjí se. Jen se na to podívej: svatba – a pak rozvod. Po sňatku by přece mělo následovat vybudování zázemí, pak děti, péče o rodinu a případně i kariérní postup. Ty kráčíš přesně opačným směrem, a to není dobré. Mám za to, že by ses nad sebou a svým přístupem měla hluboce zamyslet.“

Viola cítila, jak v ní probublává zlost. Zatnula čelisti a zpříma na otčíma pohlédla. „Promiň, ale mám své vlastní názory a…“

„Teď mluví muž!“ odvětil rázně a napolovic vstal. „Laskavě mě nepřerušuj.“ Štěpánka, která patriarchální smýšlení svého manžela bytostně nesnášela, popadla prázdné talíře a beze slova je odnesla. Léta ji naučila, že je lepší mu neodporovat.

Viola však tuhle trpnou poddajnost nesdílela a nehodlala s ní ani začínat. Prudce vstala. „Víš co, Jiří? Děkuji za pokus o přednášku. Taky za jídlo a nocleh. Ale prosím, zkus mě brát jako dospělou samostatnou ženu. Protože jsem jak plnoletá, tak svéprávná.“

Stiskl rty do úzké čárky a jeho obličej proměnila nevole. Odpor nevlastní dcery mu byl evidentně proti srsti. „To možná jsi, ale jednáš jako tvrdohlavé děcko! A pak je tady jedna velmi zásadní věc. My ti poskytujeme azyl. Dáváme ti najíst!“ ukázal špičatou bradou na podnos s dezertem. „Můžeš využívat našeho zázemí, máš tady vlastní pokoj, a nechceme po tobě ani žádný finanční příspěvek. Nemyslíš, že bys měla projevovat určitý vděk? Úctu?“ To už ve tváři zbrunátněl, stojíc proti Viole jako načepýřený kohout.

„Kvůli vděku a úctě nebudu skákat tak, jak ty pískáš!“ Pamatovala si, co slíbila matce, ale neovládla se. Otčím dokázal mravokárnými řečmi zabrnkat na její vzdorovitou strunu jako zkušený virtuos. Mimoto ji dráždil neoddiskutovatelný fakt, že je momentálně odkázaná na jeho a matčinu pomoc. Ocitla se v situaci, kdy bude muset shánět jakoukoli práci, jen aby jim nezůstala na krku - což Jiřího slova naznačovala.

„Nebuď drzá!“ přidal na decibelech, zvedl prst a důrazně jím zakomíhal ve vzduchu.

„Ale no tak, nehádejte se!“ zakročila Štěpánka. Začínající přestřelku až doteď jen pasivně sledovala v naději, že ustane stejně rychle, jako vzplála. „Aspoň při večeři…“

„Mlč!“ utnul ji manžel, aniž se k ní obrátil. „Mluvím já!“

„Tak víš co?“ vřískla Viola, protože otčímovo chování pohltilo zbytky jejího sebeovládání. „Mluv si, jak chceš. A s kým chceš! Já jdu!“ Otočila se jako na obrtlíku, demonstrativně zakryla uši rukama a vyběhla do předsíně. Strhla z háčku kabelku, vjela do sandálů, a třebaže Jiří v jídelně dál rozhořčeně řečnil, práskla za sebou dveřmi.

Krucinál! dunělo jí mozkem spolu s ozvěnou, která se po té ráně rozlehla domem. Tohle soužití nebude dělat dobrotu. Ani náhodou…

***

„Violo, vstávej!“ Matčin dotčený tón přerval Violin spánek stejně nepříjemně, jako by ji zatahala za vlasy. Po roztržce s Jiřím nedokázala usnout, třebaže strávila přes dvě hodiny na čerstvém vzduchu. Do náruče snů upadla až ve chvíli, kdy obloha začínala blednout.

Nyní zasténala a sevřela přikrývku v pokusu přetáhnout si ji přes hlavu.

„Tak slyšíš? Už je po deváté. Chci s tebou mluvit!“ Viola zaslechla rázné kroky. „Violo!“ zatřásla s ní matka.

„Ježíš… no jo!“ zaúpěla nešťastně.

„Čekám tě v jídelně.“

„Copak hoří?“ Konečně otevřela oči. Výraz matčiny tváře nesliboval nic příjemného: dával tušit, že hodlá probírat způsob, jakým uťala včerejší večeři.

„Ne, ale možná bude.“ Štěpánka se otočila na podpatku a zamířila ke dveřím. Jakmile za ní zaklaply, Viola dlouze zazívala a spustila nohy z postele. Nemělo cenu otálet – jen by tím následující chvíle opepřila. A tak odešla do koupelny, aby se probrala k životu.

„Dobré ráno,“ zahučela a přestoupila práh jídelny doufajíc, že zdvořilost ztupí hrany matčiny nabroušené nálady.

„Spíš dopoledne, ne?“

Aha – takže ne. Viola vzdychla a zamířila ke kávovaru. Vzdorovat náporu kritiky bez dávky kofeinu nehodlala. Zapřela dlaně do chladné pracovní desky a snad po sto padesáté si v duchu vynadala za noc s Radimem. Nebýt jí, mohla teď mít mnohem méně starostí. Matka seděla za stolem v pozici soudkyně a očima rentgenovala zeď před sebou. Paráda, proběhlo Viole mozkem, a odevzdaně se vydala čelit příštím minutám.

„Tak do toho,“ postavila hrnek na stůl prudčeji, než měla v úmyslu, a svezla se do židle. „Za ten večerní útěk se sice omlouvám, ale připadalo mi to jako nejlepší řešení. Víš sama, jak umí Jiří provokovat,“ začala.

„Stejně dobře jako ty,“ odtušila matka studeně. „V tomhle ohledu jsi jako jeho vlastní.“

„Pevně doufám, že v tom jediném,“ utrousila.

„Nechej toho brblání!“

„Nic jsem neřekla,“ bránila se. „Radši mi rovnou pověz, co máš na srdci. Musím dneska zařídit spoustu věcí.“ V prvé řadě začít hledat nový zdroj obživy, doplnila pouze v duchu.

„To je sice hezké, ale když můžeš vyspávat skoro do oběda, určitě si najdeš čas na to, abychom si ujasnily pravidla.“ Štěpánka mluvila se studenou odtažitostí. Věděla, že narazí na dceřin odpor, ale bylo jednodušší dohadovat se s ní, než s manželem.

„Fajn, už mlčím,“ rezignovala Viola.

„Takže, pokud s námi chceš nějakou dobu sdílet domácnost, nebudeš Jiřímu odmlouvat ani mu skákat do řeči. Prostě ho nechej být, ať říká, co chce a kdy chce. Chápu, že ti jeho názory nemusí sedět, ale v tom, že ti poskytujeme přístřeší, má plnou pravdu. Zaslouží si tvůj respekt. Nezapomínej na to, že se o nás postaral, když jsme byly v nouzi, a obě bychom mu to měly oplácet. Je toho hodně, za co mu můžeme být vděčné.“

„Bože, mami, posloucháš se vůbec?“ zacílila na matku rozčarovaný pohled. Štěpánka před ním musela uhnout: ty jiskřivé zelenohnědé duhovky s mlhovinkou čokolády u zornic ji ničily.

„Nechej mě domluvit,“ pronesla tvrději než před chvílí - čistě proto, aby setřásla pavučinu stesku.

„Vždyť on z tebe udělal loutku! Dokonce už i mluvíš jako on!“ nevzala Viola její protest v úvahu a mimoděk uhodila rozevřenou dlaní do stolu. „Je to pedant a tyran! A ty mu pochlebuješ a skláníš se před ním…“

„Abych měla pokoj!“ vzkřikla matka a prudce vstala. „Tomu ty nemůžeš rozumět!“

„Jak nemůžu? Proboha, chceš mi namluvit, že Jiřího miluješ? Nevěřím! Možná má prachy, ale chová se jako nerudný dědek, a přesně to taky je! Jak dlouho bude trvat, než to pochopíš?!“ Viola se taky zvedla a jen taktak při tom nepřevrhla svou kávu.

„Nemluv se mnou tímhle tónem!“ přimhouřila Štěpánka víčka. „Jsem tvoje matka!“

„Která se zahrabává s usurpátorem, co...“

„Violo, já tě varuju! Ještě slovo a můžeš se odstěhovat zpátky ke Gustavovi. Nedovolím, abys na mě ječela v mém domě! Na to nemáš právo!“

„Nechci na tebe křičet. Chci jenom, aby ses vzpamatovala a udělala to samé, co já!“

„Rozvedla se?“ pozvedla Štěpánka s výsměšným výrazem bradu. „Myslíš, že by na to Jiří přistoupil? Jsi naivní! Sama se budeš divit, až ti Gustav začne dělat problémy. V tomhle jsou všichni chlapi stejní.“

„O mě tady přece nejde!“

„Tak to se moc pleteš, holčičko. Právě o tebe jde. Víš, co mi včera Jiří řekl? Jestli nezměníš přístup, a to okamžitě, vyhodí tě na ulici. Toho se chceš dočkat?“

„Ty bys ho nechala…?“

Matka uhnula pohledem a Viole poklesla čelist. Vtáhla vzduch do plic, aby vstřebala skutečnost, že by ji máma nechala svému osudu, jen aby vyhověla despotickému manželovi. Než ji ale napadla souvislá myšlenka, ozvalo se zazvonění. Trhla sebou, až se uhodila o opěradlo židle.

„Půjdu tam,“ vyhrkla Štěpánka a rozběhla se ke dveřím, jako by jí za zády vyšlehly plameny. Cítila, jak ztrácí půdu pod nohama a vyrušení uvítala.

To je skvělé, zaťala Viola ruce v pěsti. Takže buď zavře pusu a podvolí se Jiřího manýrům, anebo ji čeká vyhazov – další v pořadí. Avšak dřív, než stačila ponuré myšlenky rozvinout, ozval se matčin hlas.

„To je pro tebe, Violo! Doporučená pošta.“

Spolkla ublíženost a vypochodovala z jídelny. „Dobrý den,“ roztáhla pusu od ucha k uchu, když spatřila doručovatelku třímající dopis s modrým pruhem. Převzala ho, a zatímco pošťačka klábosila s matkou, mrkla na obálku. Na jejím rubu byla hlavička advokátní kanceláře, ne však té, kterou nedávno navštívila. Roztrhla ji, vyklepla dva přeložené listy a začetla se do textu. Zornice se jí při tom stále víc rozšiřovaly a čelo zbrázdilo několik vodorovných vrásek.

„Děje se něco?“ vyrušila ji Štěpánka, kterou dceřina strnulost znepokojila. Viola zvedla hlavu a teprve nyní si uvědomila, že v předsíni osaměly. Chvíli na matku jen tupě civěla, pak papíry zdvihla do výšky a zatřásla s nimi.

„Co je?“ zamračila se matka.

„Znáš nějakého Josefa Mikulce?“

Matka zbledla jako smrt. Její rty se pootevřely, jako by chtěla něco říct, ale nevydala hlásku.

„Mami?“ zdůraznila Viola. „Josef Mikulec.“

Štěpánka si odkašlala a nasucho polkla - zůstala však němá.

„Podle toho, co mi píše notář - jistý doktor Srnec z Brna – byl ten Mikulec můj děda. Před pár měsíci zemřel, ale před smrtí sepsal závěť. Odkázal mi v ní majetek: vinohrady, vinný sklep a tak dále. Někde na jihu Moravy. Tak co? Znáš ho?“

Štěpánka zalapala po dechu, a aby se jí nepodlomily nohy, opřela se o stěnu. Viola však nepovolila.

„Mami, tohle se týká mého biologického otce, že ano? Jeho a mojí rodiny. Pověz mi o tom konečně něco! Chtělas za minulostí spálit mosty, ale jak vidíš, není to tak jednoduché. Kostlivci ve skříních neumírají.“

„Ale tvůj otec mrtvý je! Proč se o něm máme bavit? S tím dědictvím… on nijak nesouvisí.“

„To není pravda. Proč mi nic neřekneš?“ naléhala dál.

„To je moje věc,“ uzavřela se Štěpánka do sebe. „A jestli chceš něco slyšet, tak nevím, co s tím vším hodláš dělat. Nějaké pozemky a sklep…“ Krátce potřásla hlavou. „Beztak to nemá žádnou hodnotu.“

„Tady přece nejde jenom o peníze!“ odhodila Viola dopis na komodu. „Já chci vědět, odkud pocházím. Mám na to právo. Od tebe jsem se za celý život nedozvěděla nic. A teď úplnou náhodou zjistím, že jsem měla dědu. Jak jsi mi to mohla zatajit?“

Štěpánka stiskla víčka. Ve Violiných slovech byl kus pravdy, ale ona je nechtěla poslouchat. Jak by taky mohla dceři vysvětlit své pocity a důvody, pro které minulost pohřbila? Co ona může vědět o životě, tak mladá?

„Proč mlčíš?“ Viola už cítila oprávněnou zlost: připadala si podvedená. Matka jí sice kdysi prozradila, že její skutečný otec zemřel, ale o dalších příbuzných nepadla sebemenší zmínka. Z jejího vysvětlení vyplývalo, že žádnou rodinu neměl. Došlo snad po smrti táty k rozepřím mezi matkou a dědečkem? Jak to kruci bylo? A proč se děda neozval sám, co mu bránilo? Nezapomněl na ni - závěť je toho jasným důkazem. Měl snad k mlčení nějaký důvod?

„Violo, nech to spát…“ zalétla Štěpánka pohledem k psaní, které by evidentně s chutí spálila. „Co bylo, bylo. Nechci se k tomu vracet. A ty bys taky neměla.“

„Smůla - mám totiž jiný názor. Udělal ti snad děda něco?“ nehodlala se vzdát. „Něco, co mu nemůžeš odpustit?“ zapátrala v matčině obličeji. Nepohnula svalem, ale Viola postřehla stín provinění. „Takže ne?“

„Ne,“ přiznala Štěpánka.

„Co se tedy mezi vámi stalo?“ nenechala se odradit její stručností.

„Nepřeju si, aby ses v tom nimrala! Je to pryč a nic už se nedá změnit, i kdybych se dneska rozhodla jinak. Jako že bych to neudělala. Pusť tu věc k vodě, Violo.“

„Nepustím. Protože mám šanci dozvědět se něco o rodině, kterou jsi přede mnou tajila. A nenechám si ji vzít.“

„Zase ten tvůj vzdor? Proč mi nepřestaneš odporovat a aspoň jednou neuděláš to, co chci já? Čeho těmi protesty hodláš dosáhnout?!“ zvýšila matka hlas.

„Rozhodně ne toho, abychom se hádaly.“ Ve Viole uzrávalo rozhodnutí, které se rychle měnilo v pevné přesvědčení. Možná to je hloupost a bude toho litovat, ale momentálně byla v situaci, kdy neměla co ztratit.

Matčinu přízeň? Marné o ni bojovat…

Manželství se jí rozpadlo a práci neměla taky.

Stálo za to riskovat. Jednou jedinkrát v životě může hrát vabank, no ne? Kromě toho má ještě pořád sbalené kufry… „Víš co, mami?“ pronesla pomalu a tiše. „Chápu, že jsem vás s Jiřím návratem domů nepotěšila. Věř mi, že je to oboustranné – ani já z toho nemám radost. Ještě jsem vám to nestačila říct, ale Gustav mě vyrazil z klubu, takže jsem bez práce.“

Matka překvapeně zamrkala a chystala se něco říct, ale Viola ji gestem požádala o strpení. „Nedá se říct, že bych se Gustavovi divila. Ale o tom mluvit nechci. Pravda je taková, že mě tady nic nedrží. Pro všechny bude nejlepší, když zmizím ze scény. Tohle,“ cvrnkla ukazovákem do dopisu, „je jasná odpověď.“

„Ty… ty snad chceš odjet… tam?“ Štěpánčin hlas zazněl cize, sípavě. Poslední slovo vyřkla takovým stylem, jako by se štítila vyslovit název místa, z něhož před lety prchla.

„Ano.“ Violina odpověď vyzněla prostě a klidně. Nic, co by matka řekla, nemohlo její úmysly zvrátit. Nečekanou pozůstalost opravdu považovala za malý zázrak, který jí do života vstoupil přesně v tom okamžiku, kdy ho potřebovala. Jako by andělé vyslyšeli její prosby. Jestli teď nevyužije ruku, kterou jí osud podává, je totální cvok.

„Violo, já tě zapřísahám, nejezdi tam. Nepřijímej to dědictví.“

„Z jakého důvodu?“ upřela na Štěpánku přímý pohled.

„To tě nemusí zajímat. Jestli odjedeš, tak… tak se už nikdy nevracej!“

„Poslední slovo?“ Viola měla pocit, že její hlas proťal vzduch jako šlehnutí bičem.

„Přesně tak! A Jiří mě podpoří!“

„Jak jinak,“ odtušila, sebrala dopis a udělala krok ke schodišti. „Pozdravuj ho. Bude moc rád, když mě tady nenajde.“ S tím se rozběhla nahoru. Ještě než za sebou práskla dveřmi, zaslechla, jak v přízemí bouchly ty od jídelny.

Viola věděla, že tahle hádka může už tak vratký vztah s matkou úplně zničit. Tabu, které máma uvrhla na své první manželství, rozmetal dopis doktora Srnce na kusy. Možná už spolu opravdu nikdy nepromluví… Nemohla to ale řešit.

S nezlomným odhodláním snesla svá zavazadla do přízemí a odvlekla je k autu. Po celou tu dobu zůstávaly dveře do jídelny odmítavě zavřené. Rozlétly se teprve ve chvíli, kdy pověsila klíče na věšák a překročila práh. Violu napadlo, že matka čekala právě na tento moment.

„Takže to myslíš vážně?“ Štěpánka vrhla pohled na pohupující se svazek. Pak očima vyhledala dceřiny.

„Jak vidíš,“ odvětila Viola stručně.

„Budeš litovat.“

„Možná.“

„Já tě varovala. Štěstí tam nenajdeš.“

„Tady se mi to taky nepodařilo, zdá se.“

Matčin obličej se stáhl do neproniknutelné masky. „Jednou budeš té své umanutosti těžce litovat!“

Pochopila, že pokud s konečnou platností nezmizí, potáhne se diskuze donekonečna, ale nikam nepovede. A tak vzala situaci do svých rukou. „Díky za upozornění. A teď už pojedu, mám před sebou dlouhou cestu.“

„Jak myslíš!“ vykřikla Štěpánka zbytečně vysokým hlasem. „A nevolej mi, až budeš potřebovat pomoc! Ani se nevracej! Sbohem!“ Otočila se zády a znovu zmizela v jídelně. Viola nasucho polkla, tiše za sebou zavřela a opustila dům.

Zatímco potom ukrajovala kilometry z určené trasy, silou vůle tvrdou roztržku vytlačila z mysli. Místo toho přemítala, jaký asi děda byl. Jak žil, co měl rád? Jak vypadal? Chyběla mu celé ty roky, anebo si na ni ani nevzpomněl a dědictví mělo očistit jeho svědomí? Měl ještě další vnuky – Violiny bratrance či sestřenice? Jaká je vlastně historie této linie její rodiny? A umínila si, že jen co dorazí, začne pátrat po svých kořenech.

KAPITOLA 5.

Viola měla štěstí: doktora Srnce sehnala hned po příjezdu. Mohl se jí však věnovat až následující den, a tak si musela zajistit ubytování. Nakonec ve městě strávila tři noci a z papírování měla téměř nepřetržitou migrénu. I tak si ale mohla gratulovat, protože celá procedura proběhla vcelku hladce, a to především kvůli dědově prozíravosti a obratnému notáři. Závěť a všechno, co s ní souviselo, bylo připraveno tak, že nebyl důvod ke zdržování.

Dědictví nebylo nikterak závratné, alespoň podle Srncova názoru. Viole měly patřit necelé tři hektary vinic plus dvoupodlažní budova sklípku a nějaká zemědělská technika. Byla to pro ni španělská vesnice, ale ona cítila nadšení.

Poprvé v životě něco vlastní – tedy pokud opomene vůz. Nijak se o získaný majetek nezasadila, ale pouhý fakt, že patřil její rodině, pro ni měl velký význam. Skoro víc než hmotné věci, které jí spadly do klína, Violu zajímaly vzpomínky. Doufala, že v domě najde něco, co jí dědu přiblíží. A samozřejmě také otce a zbytek rodiny. Fotografie, diář nebo deníky a další dokumenty… Zkrátka cokoli, co odtajní tu část minulosti, jež zůstávala obestřena tajemstvím.

Nebýt nenadálého daru, nejspíš by po ní nijak důsledně nepátrala - už kvůli matce. Ale život je nevyzpytatelný, říkala si, zatímco čekala, až notářova asistentka zkompletuje veškeré listiny, které měla převzít spolu s klíči a dalšími nezbytnostmi.

„Tak, tohle by mělo být všechno,“ vytrhl ji z úvah Srncův hlas. Na konferenčním stolku přistál štůsek písemností v modré složce. Viola vzhlédla k tělnatému šedesátníkovi s knírem, díky němuž připomínal mrože. „A tady,“ dodal a potěžkal silnou obálku, „je ještě něco osobního pro vás. Mělo to přijít pouze do vašich rukou.“

Při pohledu na nenápadný balíček její naděje, že se dozví něco víc o svém původu, povyrostly. Když ho převzala, trochu ji překvapilo, že je docela těžký. Nejraději by rovnou nahlédla dovnitř, ale opanovala se. Není přece nedočkavé děcko a času má dost. A ať už ta obálka ukrývá cokoli, raději si to prohlédne v soukromí.

„Děkuju,“ usmála se a podala doktorovi ruku. Když se rozloučili, posbírala všechny své věci a s plnou náručí zamířila ke dveřím.

„Kdybyste cokoli potřebovala anebo byly nějaké nejasnosti, jsem vám k dispozici,“ nabídl jí notář své služby, jakmile vyšli na chodbu. „Číslo i vizitku máte, že?“

„Ano,“ přikývla. „A ještě jednou díky.“

„Mně děkovat nemusíte,“ upravil si uzel na kravatě. „Udělal jsem jenom svou práci, nic víc. Tak si to dědictví užijte, a ať vám přinese štěstí!“

„Doufám v to samé,“ odtušila Viola a zamířila k výtahu s pocitem, že tato chvíle znamená zásadní přelom mezi její minulostí a budoucností.

***

Kdyby měla kabriolet, rozhodně by stáhla střechu. Taky by si okolo hlavy omotala bílý šátek a s rozevlátými vlasy jako hollywoodská hvězda vyrazila vstříc nadějné budoucnosti. To je přece stylový způsob, jak začít novou životní etapu - no ne?

Viola aspoň otevřela okénka a kochala se výhledem na krajinu zalitou sluncem. Snažila se nemyslet na to, co nechala za sebou. Bouřlivé rozloučení s matkou ji sice trápilo, ale doufala, že všechno zlé se nakonec obrátí v dobré.

Na vedlejším sedadle ležela tlustá obálka od dědy a ona cítila lehké, ale příjemné napětí z toho, co v ní objeví. Chtěla ji otevřít až ve chvíli, kdy na ni bude mít úplný klid. Možná najde nějaké místečko venku v přírodě. Zastaví, sedne si do trávy – což, jak s úžasem zjistila, snad ještě nikdy neudělala – a odtajní její obsah.

Míjela slunečnicová pole obklopená zvlněnými vinohrady a žasla nad tou krásou. Bylo to úplně jiné než všechno, na co byla zvyklá. Okouzlující. Věřila, že se jí v tomhle kraji bude líbit, i kdyby tu měla strávit jen pár měsíců.

Podle navigace dělilo Violu od vesničky, v níž čekal zděděný dům, už jen necelých deset kilometrů. Relativně pomalu se šinula úzkou okreskou, když si všimla odbočky mezi polem a vinicí. Bez přemýšlení vyhodila blinkr a zahnula na ni. O okamžik později už zaparkovala pod statnou třešní a natáhla se pro batůžek a obálku.

Vydala se polní cestičkou do mírného kopce. Pole brzy ukončila mez, na kterou navázal další vinohrad. Modrá obloha bez mráčku tvořila nádhernou kulisu svěží zeleni a Viola obdivovala pravidelné řádky s révou, vlnící se v letním vánku.

Svah brzy změnil charakter, a než Viola dospěla k horizontu, celkem se zapotila. Nahoře sebou praštila do trávy – přesně jak to plánovala - a kochala se krajinou. Zelené vinohrady se táhly, kam až dohlédla. V některých pracovali vinaři podobní mravencům, ale kromě bzučení hmyzu a zpěvu ptáků k ní nedoléhaly žádné zvuky. Obklopovala ji pouze venkovská pohoda.

Posadila si sluneční brýle do vlasů a konečně sáhla po obálce. Roztrhla krémový papír a do dlaně jí vypadl štůsek fotografií spolu s několika zažloutlými dokumenty. Zahlédla mezi nimi svatební oznámení i úmrtní list.

Nejdříve sáhla po fotkách. Prohlížela si jednu po druhé – zachycovaly svatbu matky s otcem a první roky jejich společného života. Našla i své snímky z doby, kdy byla miminko a malá holčička. Pár podobných už viděla doma. Svatební fotky jí ale matka neukázala, a ona je nyní pečlivě studovala.

Musela uznat, že matka byla velmi krásná. Její tvář ještě nepoznamenávala dobře známá trpkost a z očí zářil život. Když pak obrátila pozornost k obličeji svého otce, překvapeně zamrkala nad tím, jak moc se mu podobá. Zdědila jeho zvláštně zbarvené oči přecházející z temné zeleni do hnědé, tvar obočí, úzký nos i plné rty. Dokonce i barvu vlasů měli stejnou – hnědou s  medovými odlesky.

Zamyslela se – matka musela prvního manžela zbožňovat: ta láska z ní na všech obrázcích přímo tryskala. Jaké pro ni asi bylo, když zemřel a ona viděla milované rysy v jejich dítěti? Co když za mateřským chladem vůči dceři stojí právě tohle?

Mezi obočím jí vyskočila kolmá vráska. Výraz matčiny tváře z mládí patřil úplně jiné ženě, než jakou znala. Je možné, že ji tak proměnila ztráta manžela?

Rozhodla se nechat tyto úvahy na později, protože ji znepokojovaly. Raději vzala do ruky poslední tři fotky. Trhla sebou, když pohlédla na tu první. Zachycovala rakev a zdrcenou matku po boku šedivého muže. Stejného viděla i na snímcích ze svatby a pochopila, že se dívá na svého dědu. Tady však vypadal mnohem starší - jako by mezi těmi událostmi uplynulo nejméně patnáct let. Další dvě pak nabídly ještě jiné záběry z krematoria. Na jedné spatřila sebe samu v černých šatičkách. Vůbec si otcův pohřeb nepamatovala, přestože tak úplně malá nebyla. Odhadla, že jí mohly být tak dva a půl, možná tři roky.

Rakev byla uzavřená, ale třebaže záběr mrtvé tváře chyběl, na Violu dýchla ponurost a depresivní atmosféra obřadu. Zírala na fotky stále dokola, ačkoli jí při nich usedalo srdce. Nakonec si prohlédla svatební oznámení a parte. Trochu ji zatrnulo, když si všimla, že otec zemřel jen pár týdnů před výročím svatby. A hned zaznamenala i to, že byl prakticky stejně starý, jako je dnes ona. Bylo mu jen o deset měsíců víc…

Nakonec rozložila linkovaný papír a zahleděla se na roztřesené písmo. Odhadla, že autora dopisu při psaní ovládaly silné emoce, a zjihla. Vzkaz, který vnučce napsal, nebyl dlouhý.

„Violko, včil dyž čteš můj dopis, je jistý, že sem po smrti. Možná se na mě budeš hněvat, že sem tě nikdy nenavštívil v Praze. Ale věř mi, holčičko, že dyž ses s mamkou odstěhovala, byla to jedna z nejhorších věcí v mým životě. Ztratil sem svoju Lidušku kvůli rakovině, a pak aj Láďu, svojeho jediného syna. Byla to veliká tragédie a pořád si to dávám za vinu. A pak sem přišel aji o tebe, takže sem zůstal úplně sám. Tvoja mamka to měla moc těžký, co Láďa umřel. Odjely ste pryč a ona mě prosila, abych za váma nejezdil. Moc se trápila, víš. Láďa umřel kvůli vinaření a ona mi to nemohla zapomenout, protože sem ho k němu vedl. Pak se znovu vdala a nakonec už sme nebyli v kontaktu. Musel sem přijmout její přání, a tak sem tě nikdy nevyhledal, i dyž mě to včil mrzí. Ale je pozdě. Chcu enem, abys věděla, že sem tvojí mamce nikdy nic nevyčítal a měl sem ju rád. Jako tebe.

Už si to nemůžeš pamatovat, ale jako malá si se mnou a s Láďou moc ráda chodila do vinohradu. Včil, dyž už nikeho nemám, tož ti ty naše vinice nechávám. Vím, že to tu neznáš a asi je to pro tebe překvapení, ale není nikdo iný, kdo by to po mně moh převzít. Láďa měl velkej sen, chcel mít svoje vinařství, ale nežil dost dlouho, aby si ho splnil. A já sám sem to ve velkým dělat nechcel. Tak se to třeba podaří tobě. Naša rodina dycky vinařila, tož je to tradica, a třeba v tom budeš pokračovat. Už si z rodiny enem ty jediná. Dávám ti šecko, co zbylo po Láďovi aji po mně.

Taky tu máš nějaký fotografie a památky na Láďu, tvojeho otca. Přeju si, abys byla šťastná. Si pořád moja malá holčička. Mám tě rád. Děda.“

Viola dočetla se slzami v očích. Nezvyklé nářečí jí dědu přiblížilo skoro stejně, jako by k ní promlouval nahlas. Pomalu list složila, vrátila všechno zpět do obálky, a vstala. Zatímco dědův osobní odkaz schovávala, naplno jí došlo, že po jeho smrti už z otcovy strany opravdu žádné příbuzné nemá. Bratrance ani sestřenice, nikoho. Zamrzelo ji to – v jádru přece jen doufala ve velkou, veselou rodinu. Ale musela se s tím smířit.

***

Už při vjezdu do vsi Viola zahlédla první vinné sklípky. Doposud je vídala pouze v televizi nebo časopisech, a tak přibrzdila, aby se pokochala jejich typickým půvabem.

Některé zjevně sloužily pouze k výrobě či prezentaci vína, jiné nabízely také prostor pro bydlení nebo alespoň přespání. Většina z nich působila úpravně a stylový ráz podtrhovaly dekorace v podobě sudů, keramiky anebo kovových ozdob.

Sklepní ulička byla zkrátka kouzelná a Viola se nemohla se dočkat dědova sklípku… vlastně teď už svého. Navigace ukazovala, že co nevidět dorazí na místo. Věděla, že budova je v katastru zanesena pod číslem dvě stě třicet, a právě zahlédla dvě stě dvojku. Už tak jela krokem, ale ještě rychlost snížila.

Minula vesele žluté stavení s  okny ozdobenými truhlíky, v nichž bujely barevné muškáty. Hned za ním se úzká ulička zalomila doprava a na displeji naskočila cílová vlajka. Stočila pohled k  omšelému sklípku po své levici a v první chvíli si pomyslela, že ji šálí zrak. Dokonce jí poklesla brada.

Málem pokračovala dál, ale v poslední chvíli uviděla plechovou cedulku, na níž i přes rezavé mapy rozpoznala tři číslice: 230. Je tedy opravdu v cíli. Zabrzdila spíš ze setrvačnosti, a jelikož zapomněla na spojku, motor škytl a zhasl. Bylo jí to jedno. Jako opařená vystoupila a položila loket na střechu auta - nutně potřebovala nějakou oporu.

Po přehlídce více či méně našperkovaných domků vypadal tenhle trestuhodně zanedbaný. Okrová fasáda začala místy praskat a dřevěné okenice byly sluncem vyšisované do holubičí šedi stejně jako oblouková vrata s nalomeným kováním. Podobně zašle vypadal i vstup po jejich pravé straně a okna v patře. Ta pokrývala vrstva prachu, díky níž bylo sklo matné a tmavé. Na několika místech visely pavučiny jako prapory.

Pod chatrnou pergolou trůnila zohýbaná kovová židle bez sedáku, přičemž samo zastřešení doslova řvalo, aby ho někdo opravil. Nebo možná spíš rovnou shodil a spálil. Violu na okamžik napadlo, že vydatné plameny by prospěly celé téhle budově. Skoro se jí ani nechtělo jít dovnitř.

A tak jen stála a zírala. Její sen o krásném domku s řádkou dubových sudů v romantickém sklepě zmizel jako pára nad hrncem. Realita byla natolik odlišná od toho, na co se připravovala, že ztratila řeč a snad i sluch.

Když se za jejími zády ozval čísi hlas, vnímala ho jen jako kulisu – vůbec mu nevěnovala pozornost. Až ve chvíli, kdy ji cizí muž oslovil podruhé, zareagovala pootočením hlavy. Z očí jí přitom nezmizel otupělý výraz spící panny.

„Dobrý den! Sháníte někoho, slečno?“ V rozevřených vratech protějšího sklípku stál asi padesátiletý chlapík v zelených montérkách a kostkované košili.

„Ne…“ hlesla, a teprve pak si uvědomila, jak nezdvořile se chová. „Dobrý den,“ dodala rychle.

„Tak ste zabloudila?“ Oprášil si ruce o kalhoty a zamířil k ní, přičemž jukl na espézetku jejího auta. „Jedete k nám na výlet?“

Otevřela ústa jako ryba na suchu, a potom zavrtěla hlavou. „Ne,“ zopakovala s pocitem, že musí vypadat dost hloupě.

„Já su nějaký Nováček,“ napřáhl k ní rozevřenou dlaň. Jeho okrouhlý, dohněda opálený obličej rozsvítil úsměv a v koutcích modrých očí se poskládaly vějířky sympatických vrásek. „Znám tu všecky, kdybyste třeba potřebovala poradit s cestou nebo tak. Chcete si koupit víno?“

Užuž měla na jazyku další ‚ne‘, ale na poslední chvíli to slůvko spolkla. Místo toho přijala nabízenou ruku a potřásla s ní. „Těší mě. Víno nepotřebuju, díky…“

„Aha,“ loupl po ní zvědavým pohledem. „A něco jinýho?“

„Vy tady bydlíte?“ odpověděla otázkou a mrkla ke sklepu, z něhož se vynořil. Měl o podlaží víc než ten, který zdědila, ale půdorysně se mu podobal. To však bylo všechno, co stavby spojovalo. Omítka té protější svítila bělobou a kovové i dřevěné prvky vypadaly čerstvě natřené. Posezení pod baldachýnem z barevných růžiček a révy působilo domácky: doslova lákalo k příjemnému odpočinku se sklenkou něčeho dobrého.

„Jo, mám tu vinařství. Takový malý, rodinný,“ přikývl. „Dal bych vám něčeho okoštovat,“ zadíval se na její auto. „Ale asi budete ještě řídit. Nebo ne?“

Ohlédla se k dědovu sklepu a bezděčným pohybem zabouchla dveře od vozu. „Nebudu,“ zavrtěla hlavou. „Jak to tak vypadá, dneska jsem dojela. A děkuju za nabídku, ale víno ochutnám raději jindy. Žijete tady dlouho?“ zeptala se pak.

„Tož, už to bude čtrnáct let,“ pokýval hlavou. „Proč?“

„Tak to budete znát starého pana Mikulce, že?“ vyhrkla, aniž odpověděla na jeho dotaz.

„To víte, že jo! Jožka byl nějakej vinař! Ten vínu rozuměl jako málokdo. Vždycky sem se s ním radil, když sem si v něčem nebyl jistej. Škoda ho, velká. Před pár měsíci umřel. Hledala ste ho?“

„To ne. Spíš jeho sklep,“ upřesnila.

„Tož ste ho našla, je to tenhle. Ale od Jožkové smrti se o ňho nikdo nestará. Syn mu umřel už dávno a jinou rodinu tu neměl - proto taky takhle zchátral. Víno Jožka ještě dělal, ale na víc už sám nestačil. Měl holt roky. Pořád tvrdil, že takhle dožije – a taky že jo. Kdoví, co s tím teď bude,“ zhodnotil Nováček s neveselým výrazem domek.

„No, to by mě taky zajímalo,“ zamumlala. „Promiňte, nepředstavila jsem se. Já jsem jeho vnučka. Viola Exnerová...“

„Pražačka?“ I přes otazník to bylo konstatování.

Viole přišla na jazyk jízlivá otázka, jestli snad její původ považuje za nakažlivou chorobu, ale naštěstí z ní nevypadla. „Přesně tak,“ přikývla pouze. Nakonec, Nováček se choval příjemně, a odkud pochází, musel poznat nejen z poznávací značky mercedesu, ale i jejího přízvuku.

„Tož to už chápu! On Jožka – jako váš děda – totiž mluvil o tom, že má v Praze vnučku. Chtěl vám tu všecko nechat.“ Pár okamžiků studoval její obličej a pak pokýval hlavou. „Pravda, máte jeho oči. A to žijete celej život v Praze? Jožka říkal, že ste se narodila tu, u nás…“

„Ano. Ale vlastně jsem dědu vůbec neznala. Odstěhovaly jsme se s mámou, když jsem byla ještě hrozně malá. Hned, co umřel můj táta.“

„A teď ste zpátky,“ přimhouřil Nováček víčka, takže brvy téměř zastínily jeho duhovky. „Co s tím ale budete dělat?“ mávl paží směrem ke sklepu. „Chcete to prodat?“

„Myslela jsem… že ne, ale teď nevím. Jenže je otázka, jestli by to v tomhle stavu vůbec někdo koupil. Ta barabizna je na spadnutí.“

„No, tak barák navenek není nic moc, to je pravda. Ale nenechte se mýlit. Sklep dole je velkej, aji lisovna. A vinohrady, ty měl Jožka nádherný! Na nejlepších svazích, a pěstoval samý úžasný odrůdy. Dělal opravdu pěkný vína. Ten jeho dornfelder… a vlašák! Anebo müllerka! Jeho víno si lidi jenom chválili. Taky za ně na soutěžích dostal spoustu medailí. Víte slečno, vinařství nedělá jenom upravenej sklípek. To je úplně o něčem jiným. Musíte to dělat srdíčkem…“

Při řeči používal výrazná gesta a jeho oči rozsvítily emoce, které vyjadřovaly ryzí vášeň a zápal. I přes rozčarování ho Viola nechala mluvit a zaujatě poslouchala. Nováček ještě chvíli hovořil, než mu došlo, že vede monolog. Rozpačitě se zasmál. „Já jak se rozpovídám o víně, tož nevím, kdy skončit. Ale vy teď máte jiný myšlenky, co?“

„Mluvíte moc hezky, ale je fakt, že mě zaskočilo, co jsem tady našla. Myslela jsem, že to bude…“ krátce se zamyslela, „…jiné,“ pozvedla pak v bezradném gestu paže.

„Běžte se podívat do dědových vinic. To vám spraví náladu,“ poradil jí.

„Romane?“ vykoukla v tu chvíli ze dveří černovlasá žena. „Dobrý den!“ mrkla krátce na Violu a hned se očima vrátila k Nováčkovi. „Prosím tě, pojď mi pomoct s těmi kartony. Potřebuju je naložit.“

„Hned, Věrko!“ houkl, a jakmile brunetka zmizela, obrátil se k Viole. „Jestli nevíte, kde je najít, nakreslím vám plánek. Není to daleko.“

„Mám nějaké mapy, ale nemůžu říct, že bych se v nich vyznala. Dá se do toho vinohradu zajet autem?“

Stočil pochybovačný pohled k mercedesu s nízkým podvozkem. „S tímhle bych se tam nepouštěl. Radši si udělejte procházku. Podívejte, když půjdete pořád rovně touhle cestou…“ začal s vysvětlováním. Z kapsy při tom vytáhl malý zápisník a poznačil Viole trasu.

„Zvládnete to tam do půl hodinky. Vinohrad ale nebude v kondici, na to vás upozorňuju předem. Nikdo o ňho nepečuje, a vinice tím strašně trpí. Postarali bysme se o to, jenže to víte, všichni máme svoju prácu. Na dědovo nemáme čas, a ten holt vinohrad potřebuje. Musíte se o ňho starat celej rok, abyste měla na podzim úrodu. A to není zdaleka vyhráno! Můžou vás o ňu připravit špačci nebo počasí… Stát se může cokoli.“

Pak mávl rukou. „No, tím vás nebudu zatěžovat, aspoň teď ne. Však bude na vás, jak s tím vším naložíte. Ale upřímně, su na vás docela zvědavej. Nevím, jestli si s vinicou poradíte. O výrobě vína asi nevíte vůbec nic… že?“

Přestože by ráda odsekla něco řízného, odpustila si to. Měl totiž stoprocentní pravdu. Uchýlila se k jedinému slovu: „Bohužel.“

„Tož byste o tom prodeji měla popřemýšlet. Kupci se určitě najdou,“ mínil rozšafně. „Pro člověka, co se v tý práci nevyzná, to není. Musel by se vám o to postarat vinohradník, a toho je třeba zaplatit. A taky…“ Vtom se ve vratech znovu objevila Věrka, tentokrát už s poněkud netrpělivým výrazem.

„Tak kde jsi?“ přerušila Nováčka rozladěně.

„Už jdu!“ vzpamatoval se.

„Ty máš vždycky tolik času! Promiňte,“ obrátila se k Viole. „Potřebuju odvézt čtyřiadvacet kartonů do města, a kdybych to měla nakládat sama, strhnu si záda. A tenhle mameluk se vždycky chytne za jazyk a pak neví, kdy přestat…“ zakoulela očima, ale její výraz zjemnilo nenápadné pousmání. „A víte, co je na tom nejhorší?“ pokračovala. „Že ty jeho řeči vlastně ani nikoho nezajímají.“

Viola jen taktak zdusila smích. „Už ho nebudu zdržovat,“ ujistila ji rychle a převzala od souseda papírek s plánkem. Mávnutím se rozloučila s ním i jeho ženou - aspoň předpokládala, že ta tmavovláska je paní Nováčková. Pak jí nezbylo než obrátit pozornost zpátky ke svému dědictví.

Zvědavost jí nedala, a tak se rozhodla, že před návštěvou vinohradu přece jen nakoukne dovnitř. Třeba to nebude taková katastrofa, jak se to jeví zvenčí. A taky neuškodí, když z auta vynese pár zavazadel. Nic jiného, než se tady ubytovat, jí beztak nezbývá…

Chvíli se přehrabovala ve věcech od notáře, než našla klíče. Zamířila s nimi ke vchodu, vyhledala ten správný a s napětím ho strčila do dveří. S táhlým zaskřípěním se otevřely a nabídly jí pohled do stísněné síňky se schodištěm. Pochopila, že obytné místnosti jsou v patře: přízemí asi zabíral pracovní prostor a vcházelo se do něj zvlášť, vraty. Jeho prohlídku ale může odložit…

Vystoupala nahoru a otevřela zažloutlé lakované dveře s prosklením v horní části. Ani tady nebyla nouze o pavučiny a prach, ale už ji to nepřekvapilo. Odhodlaně postoupila dál a přelétla rychlým pohledem nevelký pokoj.

Nic moc, pomyslela si. Příbytek starého pána zvyklého na to, co ho obklopovalo celý život. Prosezená pohovka a odřený stůl, prastará knihovna a televize, která už také leccos pamatuje. V rohu se tísnila umakartová kuchyňská linka, od níž se Viola raději rovnou odvrátila. Pochopila, že to představuje celou obývací část.

Brzy shledala, že její nové bydlení bude opravdu skromné. Koupelna byla maličká a její zařízení si nijak nezadalo se zbytkem domku. Bylo staré, opotřebované a ošklivé. Samozřejmě také neudržované. Ložnička skýtala prostor jen pro dubové dvoulůžko a archaické noční stolky plus dvě skříně s dveřmi, o jejichž funkčnosti se dalo silně pochybovat.

Celek byl na hony vzdálený tomu, jak Viola žila dřív. Všude taky bylo zapotřebí hadru, smetáku a čisticího prostředku. Tušila, že veškeré náčiní bude muset nakoupit, ale dnes na to už neměla dost sil. A usoudila, že soused měl vynikající nápad, když jí doporučil, aby vyrazila za humna.

Violu ani za mák nezajímalo, v jakém stavu najde dědovy vinohrady – jejich kondice, o níž Nováček hovořil, jí byla srdečně ukradená. Potřebovala se utahat, doslova zmrtvět. Začala tím, že vynesla všechny kufry do patra a postavila je do ložnice. S určitými obavami použila toaletu – místo papíru musela sáhnout do kabelky pro kapesníčky - a pak se převlékla do sportovního.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poháry touhy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.