PURPUROVÉ DOTEKY

Markéta Harasimová

Markéta Harasimová

PURPUROVÉ DOTEKY

Copyright © Markéta Harasimová, www.marketaharasimova.cz, 2018

Foto na přebalu © Shutterstock USA

Obálka © Nakladatelství MaHa, © Petr Honzátko (Cydonia)

© Nakladatelství MaHa, www.nakladatelstvi-maha.cz, 2018

ISBN 978 – 80 – 906776 – 5 – 4

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírovány, rozmnožovány ani jinak rozmnožovány bez souhlasu vydavatele.

PROLOG

Vzduch se i přes pokročilou hodinu chvěl vlhkou horkostí. Teploty přes den atakovaly šestatřicítku a po setmění klesaly maximálně o patnáct stupňů níž. Dusno ještě přiživilo rozrušení mladé ženy, která rázovala po liduprázdném chodníku. Paže měla překřížené na prsou a v zachmuřeném obličeji se leskly stopy slz. Podrážky balerínek rytmicky pleskaly do prohřáté dlažby, což byl jediný zvuk rušící noční klid.

Srdce zrychleně bušilo do hrudní kosti a plíce jen taktak stačily nabírat kyslík. Na takhle svižnou chůzi nebyla zvyklá a stres z předchozí půlhodiny také vykonal své.

„Blbec. Jsem normální blbec,“ zamumlala a pročísla si prsty rovné vlasy. Za celý život změnila účes jen několikrát. Většinou volila jednoduchost: mikádo nebo délku k lopatkám, kterou nosila poslední dva roky. Těžké prameny jí teď ležely na zádech jako deka a ona zalitovala, že si je nestáhla do gumičky.

Neměla s sebou vůbec nic: kapesník, mobil ani peníze. Při překotném úprku z domu prostě jenom vyškubla ze zámku klíče, hodila je do kapsy a zabouchla za sebou dveře.

S připomínkou vlastní zbrklosti hlasitě popotáhla a utřela si nos předloktím – doslova jako malé děcko. A současně zauvažovala, jestli nebude lepší udělat čelem vzad a vydat se na zpáteční cestu. Útěkem beztak nic nevyřeší…

Ovšem doma čeká megaprůšvih, který se na ni řítí jako lavinová vlna. Jestli z nebe nepřiletí nějaký zázrak anebo v sobě nenajde odvahu k radikálnímu činu, skončí špatně. Nedokázala věci ukočírovat, dokud to ještě šlo, a dnes už je na nápravu příliš pozdě. Spousta z toho, co roky budovala, může být brzy na prach…

Po těle se jí plazila háďata vlezlých obav a ona nebyla s to je setřást: zákeřně se infiltrovala pod její kůži. A tak neúnavně mašírovala dál s nesmělou nadějí, že nakonec přijde aspoň malá úleva. Horečně při tom přemýšlela.

Všechno se jenom komplikuje! A ona sama dělá chybu za chybou.

Takhle to dál nepůjde. Její život se obrací naruby a vyhrocená situace ji pronásleduje ve dne v noci. A ona? Místo, aby věnovala maximum času hledání únikové cesty z celé té šlamastyky, váhá. Nejistě přešlapuje.

Rozhodná žena by udělala rázný krok, ona však byla odjakživa spíš snílek s hlavou v oblacích. Podléhala citům či momentálním náladám, a nyní si musela přiznat, že to není zrovna ideální přístup.

Dobře ale věděla, že své povaze poručit nedokáže. A právě proto se teď potácí mezi frustrací, zklamáním, provinilostí a obavami z budoucna. Jak si s tím poradí?

Zanedlouho došla až na okraj obytné čtvrti - bytové domy zde vystřídaly rodinné vilky. Slepou ulici uzavíralo betonové hrazení pro kontejnery na tříděný odpad, za kterým se vinula úzká dlážděná cestička.

Vedla k nedalekému lesoparku, který přes den sloužil hlavně mládeži, důchodcům a pejskařům, v noci pak příležitostně tajným milencům. K milostným radovánkám sváděl odlehlými kouty, jež zůstaly ukryty před očima případných zvědavců. Členitý terén lákal také dobrodruhy – ty přitahovala především strž navazující na bujnou vegetaci, anebo zajímavé skalní útvary.

Necítila ani stopu bázně: i pod krovem noci si připadala v bezpečí. Často jen tak bloumala večerem a užívala si vylidněných ulic nebo volné přírody. Nikdy ji nenapadlo vzít si něco na sebeobranu. Své město i jeho okolí znala důvěrně - prožila tu celý život a považovala je za své výsostné teritorium.

Netoužila po stěhování do metropole, třebaže by tam měla - především po profesní stránce - mnohem víc příležitostí. Upřednostňovala pomalý rytmus okresního města.

Vnořila se pod baldachýn vzrostlých lip a buků lemujících chodníček; brzy z něj však sešla s úmyslem najít místo k odpočinku a krátké meditaci. Snad jen ta jí teď dokáže navrátit část ztracené rovnováhy. Uhnízdí se pod nějakým stromem a bude vstřebávat vůně lesa, které ji odjakživa uklidňovaly.

Balerínky téměř neslyšně šustily v suché trávě – jinak ji obklopovalo dokonalé ticho. To však zničehonic přerušil tak ostrý skřek, až sebou škubla. Vytrhla snad ze spánku nějaké zvíře? Nejspíš ano, pomyslela si vzápětí, a mávla nad tím rukou.

Zamířila k drsnému kmeni mohutného kaštanu, kde by se mohla pokusit o duševní vzpruhu. Avšak dřív, než k němu došla, proklál její bubínky nový výkřik – doslova jako šíp.

Ačkoli měla pro strach uděláno, v žilách jí při něm skoro ztuhla krev. Ten hlas jí totiž připadal lidský a velmi zoufalý… Rozezněly se v ní struny obav. Pokud tu takhle křičí člověk, pak je stoprocentně v nebezpečí!

Byla v ní malá dušička, ale i tak změnila směr a vykročila po zvuku. Neměla zdání, na co narazí, ani zda dokáže nějak pomoci, bude-li to třeba, ale nenechala se tím odradit. Pouze si v duchu spílala, že nemá ten zatracený telefon.

S tím ovšem nemohla nic udělat, a tak odhodlaně šlapala temnotou do neznáma. Za malou chvíli zmizela ve změti větvoví.

Znovu se zaposlouchala, noc však nevydala žádné další znamení, které by napovědělo, kudy jít. Intuice a vnitřní nepokoj ji však vedly dál – přece si ty výkřiky nevymyslela! Snažila se o co nejtišší chůzi a napínala při tom uši.

Marně – neslyšela vůbec nic.

Postupně přece jen znejistěla. Třeba se mi to opravdu jenom zdálo? blesklo jí hlavou. A proč vlastně ne? Jsem přetažená a namlouvám si hlouposti.

V rozladění nad sebou tiše zafuněla. Vždyť to má i logiku! Už dlouho maluje jeden katastrofický scénář za druhým, až se ty černé úvahy proměnily v nějakou šílenou představu. Nemá žádný smysl takhle bloudit nočním lesem. Užuž chtěla udělat čelem vzad, ale vtom ji upoutal jakýsi pohyb mezi stromy.

Snažila se prohlédnout tmu, ale nic konkrétního nespatřila. Zato do uší ji ve stejnou chvíli uhodil srdceryvný sten. Ačkoli rozum velel zůstat na místě, ona popoběhla a tiše vklouzla mezi dva keře.

Scéna, jež se před ní otevřela, ji znehybnila. Dokonce i dech se zasekl v hrdle a srdce na pár chvil přestalo bít. Její oči k sobě připoutaly jiné – vytřeštěné a plné děsu. Třebaže ji od nich dělilo dobře deset metrů, měsíční svit stačil, aby ten přízračný obraz vstřebala. Ztuhlá na kámen měla v tu chvíli pocit, že její duše opustila tělo.

Smysly se jí samy od sebe vyostřily: zrak dokázal zázračně proniknout hustým příšeřím, čich rozpoznal pach potu smíseného s krví, a do membrán ušních bubínků narážely cizí pokusy o nádech. Po těle jí vyrazila husí kůže a v ústech ucítila pachuť žluči.

Měla před sebou zobrazení čisté hrůzy…

V řídké trávě klečela poloobnažená dlouhovláska s tváří proměněnou strachem a rukama za zády. Dalo se tušit, že jsou spoutané. Roztržené tričko potřísnila krev, která svítila i v koutku plných úst. Vlasy svírala vysoko nad temenem mužská pěst - snad jenom to bezmocnou ženu udrželo v jakžtakž vzpřímené poloze.

Když nedobrovolná svědkyně děsivého představení spatřila lesklou čepel zabijáckého nože, podlomily se jí nohy. Proboha, tohle nemůže být skutečné! dunělo jí lebkou. Určitě nejsem vzhůru – musela jsem usnout, omdlít, pominout se!

Bohužel byla při smyslech. Otřesená do morku kostí bez hlesu sledovala, jak pevná ruka přikládá ostří k bílému hrdlu…

…které pak bez jediného zaváhání prořízla. Z rány obloukem vytryskla krev – v noční tmě splývající s černotou – a bezvládné tělo padlo mrtvou vahou k zemi.

Netušila, kde vzala sílu zvednout oči. A ani teď nedokázala promluvit či vykřiknout…

Mlčky se propojila s temným pohledem muže, jenž ji svým cynickým leskem přikoval na místo.

Obestřel ji ledový děs. Teď jsi na řadě ty… napověděl jí s neúprosnou logikou mozek. Tahle poprava neměla mít svědky. Studený třpyt v černých duhovkách toho cizince k ní vyslal jasné poselství…

Ruka se zakrváceným nožem klesla podél těla a muž vykročil klidným, odhodlaným krokem přes travnaté prostranství. Z očí mu čišel krutý záměr.

Podvědomě rozpohybovala paralyzované údy. Srdce jí bušilo v každé buňce, když se otočila a začala sprintovat. Běžela, co jí síly stačily. Lhostejno kam, potřebovala se schovat anebo odněkud zavolat o pomoc.

Nedovedla odhadnout, jaká vzdálenost ji od sadistického vraha dělí. Dvacet metrů? Dvě stě? Dýchá jí už na paty? Neohlížela se však – mohlo by ji to zdržet. Hnala se nocí a kličkovala mezi stromy ve snaze pronásledovatele zmást. V bezhlavém úprku několikrát zakopla, ale třebaže jí jednu chvíli hlasitě luplo v kotníku, bolest nevnímala. Byla by schopná utíkat i se zlomenou nohou, jen aby si zachránila krk. A to doslova.

Když klopýtla o vystouplý kořen, promítl se jí před očima celý dosavadní život. Tohle je konečná, pomyslela si při tom. Její tělo sebou nekoordinovaně zazmítalo a ona se v příští vteřině zřítila do nicoty. Setrvačnost způsobila, že udělala téměř dokonalé salto, nevydala však hlásku. Teprve, když se několikrát otočila okolo vlastní osy s obličejem obaleným zetlelým listím, došlo jí, že zakopla na samém okraji hluboké strže…

Jako loutka stále rychleji rolovala z příkrého srázu bez šance pád zbrzdit. ‚Bože, tak takhle vypadá smrt‘, byla poslední myšlenka, kterou vyplodilo skomírající vědomí. Hned potom ho pohltila prázdná černota.

KAPITOLA 1.

Karin se dovlekla domů pozdě večer unavená a s pálícíma očima, ale cítila uspokojení. Podařilo se jí dokončit olejomalbu, s níž nedokázala pohnout celé dva týdny. Na tom obraze jí pořád něco vadilo, a vernisáž se nezadržitelně blížila. Potřebovala připravit všech dvanáct pláten, které budou umístěny v prodejní galerii, a až dnes kápla na to, co schází tomu předposlednímu.

Byla na sebe hrdá – jako pokaždé, když se po beztvarém tápání objevil nápad, který dal vznikajícímu dílu správnou hloubku a výraz. Milovala svou práci, či spíše povolání. Její rodiče s úsměvem tvrdili, že se narodila se štětcem v ruce. Měli sice jisté obavy, když se rozhodla stát malířkou – raději by z jediné dcery měli právničku či lékařku – ale nebránili jí. A nemuseli litovat. Třebaže působila jako éterická víla s plavými vlasy a plachýma očima, dokázala se prosadit. Bezesporu díky talentu, píli a touze něco dokázat. Jméno Karin Mindlová se v uměleckém světě stávalo pojmem, a ona byla ve svých čtyřiatřiceti uznávanou umělkyní.

Malováním žila, naplňovalo ji. Milovala chvíle v ateliéru, kdy stála oblečená do skvrnitého pláště u plátna. Ten pláštík nosila už od školy: patřil k ní jako druhá kůže. Kvůli tvorbě často zapomínala na jídlo, zvonící telefon či dohodnuté schůzky - i přesto, že si všechno pečlivě zapisovala. Její blízcí nad tím už jen shovívavě pokyvovali hlavou.

Včetně Hynka, Karinina snoubence. Bývalého, připomněla si, zatímco skopla sandály s otevřenou špičkou a zamířila chodbou ke kuchyni. Radost z pracovního úspěchu vystřídalo rozladění. Kdykoli si vzpomněla na muže, s nímž i po zrušení zásnub sdílela byt, pocítila vtíravý neklid.

Vytáhla z lednice láhev koly, odšroubovala uzávěr a s pohledem upřeným do tmavého okna upila několik doušků. Hynkova hráčská posedlost ji deptala. Kdysi ho milovala a část citů v ní ještě přetrvávala, jenže si je už nesměla připouštět. Lásku zkalila jeho závislost, kterou si však odmítal přiznat. Propadal jí den ode dne víc a neexistovala síla, která by ho přesvědčila, že ničí nejen sebe, ale i své okolí.

Hynek se živil jako projektant na volné noze – ta práce ho bavila a vedl si celkem dobře. Ne však tak, jak by si byl přál. Zakázky sice přicházely pravidelně, ale nešlo o nic světoborného. A Karinin rostoucí úspěch - s nímž šly ruku v ruce vyšší příjmy - přiživil jeho sice skrývanou, avšak jak se záhy ukázalo, hlubokou frustraci.

Pocházel se tří dětí. Byl milovaným benjamínkem, ale kvůli nevalným sociálním poměrům mu z toho neplynuly žádné materiální výhody. Naopak: odmalička dědil oblečení i hračky po starších sourozencích, protože matka nemohla utrácet za nové. Na jednu stranu to pro něj bylo hnacím motorem – hlavně kvůli tomu vystudoval vysokou školu a později založil vlastní firmu. Měl talent a uměl ho využít. Hynek však hodlal přijít k velkým penězům, aby žil v pohodlí a luxusu. Nemluvil o tom - aspoň ne často - ale Karin věděla, jak pevně je v něm to přání ukotveno.

A mimoto neměl chuť hrát druhé housle, co se týkalo výdělků. Chtěl být tím, kdo živí rodinu. Nesmířil se s faktem, že si jeho partnerka přijde na víc, než on. Nakonec se tedy rozhodl finanční disproporci smazat.

Bohužel si vybral špatnou cestu.

Karin nyní dlouze vzdychla, vrátila láhev do chladničky a chvíli tupě zírala dovnitř. Zjistila, že na nic nemá chuť, a tak dvířka přibouchla. Místo večeře zamířila do koupelny.

O dvacet minut později z ní vyšla v domácím oblečení a osvěžená sprchou, ale rozmrzelá tím, že stále nepřichází kýžená ospalost. Toužila se zakutat pod peřinu a zmizet v údolí snů, což však v tuhle chvíli nehrozilo.

Hynek zatím nebyl doma a Karin to uvítala – jejich debaty už řadu týdnů nestály za nic. Točily se okolo zrušených zásnub, nabourané budoucnosti a Hynkových exekucí. Objevovaly se v nich výčitky, trpkost a vzdor.

Když jeho gamblerství odhalila, šokovalo ji to. Ještě děsivější však bylo, že si vůbec nepřipouštěl zhoubnost své záliby.

Hynek rychle padl na finanční dno a vzápětí i do těžkého mínusu. A Karin poté, co nezabrala její ultimáta, odmítla celou věc dál tolerovat. Nejdříve vzala zpět zásnuby, a když začalo hrozit, že přijdou o bydlení, požádala expartnera, aby se odstěhoval. Bylo to marné. Byt vlastnili napůl – ona dostala štědrý dar od rodičů, on si vzal půjčku, a zbytek zaplatili z úspor. Ale právě Karin jejich domov vybudovala a s láskou o něj pečovala. Nechtěla ho opouštět – a neměla problém s tím, že převezme Hynkovu hypotéku. Jenže on chtěl zůstat.

Nesmířil se ani s vrácením snubního prstýnku. Vlastně tu skutečnost skoro ignoroval, jako by neexistovala. Nevěděla si s tím rady a v hloubi duše prahla po tom, aby se vše vyřešilo samo od sebe - lhostejno jakým způsobem.

Hynek nebyl zlý, naopak. Choval se k ní hezky, neměl sklony k hádavosti ani pití a dokázal být pozorným milencem. Neskrblil a rád pro Karin vymýšlel romantická překvapení. Věděla, že je věrný. Disponoval spoustou atributů, které jsou pro manželství plusem.

Jenže způsob, jakým ničil jejich vztah, jeho klady mazal. Karin se od Hynka musela osvobodit. Ve světle toho, kam se řítil a kam táhl i ji, to jinak nešlo. Byla to jediná šance, jinak by skončila na šikmé ploše spolu s ním... Zkrátka se nesměla ohlížet na hezké vzpomínky a lásku, která je k sobě donedávna poutala.

Hrozná situace. A v konečném důsledku vedla k tomu, že vedle šlápla i ona. Všechno se zbortilo, a přestože ještě před pár týdny doufala, že se něco změní, teď už cesta zpátky neexistovala.

„Kruci,“ vzdychla, a aniž o tom víc přemýšlela, vrátila se do kuchyně. V lednici totiž přece jen zahlédla něco, čím mohla nahradit večeři – zbytek chardonnay. Se sklenkou v ruce usedla do křesla v obýváku a nechala tlumeně svítit stojací lampu. Zahlcena neveselými úvahami srkala víno a mimoděk si okusovala kůžičku na palci.

Když se ozvalo tiché klapnutí dveří, svěsila hlavu. Doufala, že usne dřív, než Hynek přijde. Teď jí nezbylo než věřit, že setkání proběhne v klidu a bez emocí. Už tak se v ní dennodenně bouřily. Konec vztahu je vždycky nepříjemný, ale u nich to bylo komplikovanější. Tenhle rozchod byl svým způsobem násilný: přišel na základě rozumového rozhodnutí a v době, kdy city ještě celkem fungovaly. Karin by byla nejraději, kdyby se spolu vůbec nevídali a mohli v sobě všechno důkladně zpracovat.

Jenže dokud žijí ve společné domácnosti, půjde to těžko.

„Ahoj!“ zjevila se ve dveřích tmavovlasá hlava. Hynek měřil něco málo přes metr osmdesát, měl huňaté obočí a lehce zkřivený nos – to po jedné rvačce z dětství. V  zelenošedých očích nyní viselo napětí a určitá dávka nejistoty.

„Čau,“ odtušila nemastným neslaným tónem.

Přešlápl. „Hm… jsem rád, že jsi ještě vzhůru.“

„Já moc ne,“ lízla si vína.

Neodradila ho. „Chtěl jsem s tebou mluvit…“

„Poslední dobou neděláme nic jiného. Jenže to nikam nevede, Hynku,“ zadívala se na něj a její pohled zrcadlil maximální vyčerpání. „A já nemám náladu na další diskuze. Chci jenom, aby sis našel bydlení.“

„A ty zas víš, že to není možné! Nemám ani na to, abych zaplatil kauci za podnájem…“

„Za což neseš odpovědnost ty sám.“

„Tenhle byt je můj stejně jako tvůj!“ přešel do obrany, třebaže jeho hlas zněl mírně.

„Bohužel. A já nehodlám dopustit, abychom o něj přišli! Mám ho ráda, je to můj domov a ty dobře víš, že tě o peníze nepřipravím. Vždyť je to teď pro tebe jediné řešení, jak získat hotovost, tak proč na to nechceš přistoupit? Exekutoři ti už zabavili auto a obstavili účet. Jak dlouho chceš čekat? Až to tady zapečetí?“

„Nemůžou…“

„Ty víš, že můžou! Sám nejsi schopný spočítat, kolik a kde dlužíš! Nebo možná jsi, ale odmítáš mi to říct. Jsi proti tomu, aby se byt přepsal na mě, a zavrhuješ léčení, které by ti pomohlo. Už si nevím rady! Tebe snad vůbec nezajímá, co cítím?“

Rozčileně vstala a odložila skleničku: chardonnay jí zhořklo v ústech. Hynek svěsil ruce podél těla, nahrbil ramena a zůstal na ni bezmocně civět. Teprve po chvilce se nadechl. „Karin, já přece vím, že jsem v průšvihu, ale uvidíš, že se to zase obrátí. Dluhy smažu a začnu vydělávat. Mám systém…“

„Tak o tomhle už nechci slyšet ani slovo!“ přerušila ho a stočila oči ke stěně, protože ji bolel pohled na to, jak zoufale se snaží zvrátit neodvratné.

O systému, který mu měl při sázkách na sportovní zápasy zajistit horentní zisky, mluvil často. Možná ho opravdu propracoval do detailu a skálopevně mu věřil, ale dosavadní výsledky byly tristní: občasné výhry přebíjely drtivé ztráty. To vše vedlo k novým půjčkám a dluhům, až se z toho stal bludný kruh.

Hynek se zadlužil u bank i přátel, a Karin nechtěla ani domýšlet, kdo všechno je na seznamu těch, kterým není schopný peníze vrátit. Pokud se zapletl s lichváři a podobnými živly, mohlo jít nejen o střechu nad hlavou, ale i o zdraví. Ne-li o víc.

Teď se schlíple svezl na pohovku a vzhlédl ke Karin. „Dobře, už o tom nebudu mluvit. Ale teď… potřebuju nutně pomoct. Mám sázku na jistotu, opravdu. Ale chybí mi padesát tisíc. Vím, že je máš. Karin, přísahám, že je to naposledy, co...“

„Na to zapomeň!“ zvedla hlas. Cítila, jak se začíná od hlavy k patě chvět napětím a rašící zlostí. „Na sázení ode mě neuvidíš ani halíř! Vím přesně, jak by ty peníze skončily. Nebudu živit tvou závislost ani sázkovky. Copak jsi už ztratil všechnu soudnost?!“

„Když nevsadím, nemůžu zaplatit další dluhy!“ Z jeho očí sálala směsice zoufalství s čímsi nepojmenovatelným, avšak velmi znepokojivým. On si opravdu potřeboval vsadit. Stejně jako narkoman, který se neobejde bez své dávky, anebo kuřák, co si musí zapálit hned po probuzení. Zatočila se jí hlava, a tak si radši znovu sedla.

„Hynku, tohle už přestává všechno…“ Karin zradily hlasivky – neposílila je už ani zlost. Automaticky sáhla po skleničce a stylem notoričky do sebe obrátila zbytek jejího obsahu.

„Mohla bys pochopit, že nemám jinou šanci! Ty peníze ti vrátím. A beztak je teď nebudeš na nic potřebovat!“ nenechal se Hynek odbýt.

„Jak to víš?“

„Prostě… netuším, na co,“ odvětil chabě.

„Dělá se mi z tebe zle,“ zakryla si obličej rukama. „Vždyť ty jsi v tom až po krk, a žiješ už jenom tím hazardem! Dokonce si ani nepřipouštíš, že se nám kvůli tomu rozpadl vztah. Je ti to jedno! Měls mě vůbec někdy rád, Hynku?“ Promluvila do dlaní, ale když se ticho začalo prodlužovat, přece jen vyhledala očima ty druhé: provinilé a vyhaslé. „Myslím doopravdy?“ dodala tiše.

Seděl na sedačce v pozici poraženého vojevůdce a s obličejem potemnělým chmurnou maskou. Ničím nepřipomínal mladého muže, který ji před lety okouzlil svěžím humorem a cílevědomostí. Za poslední měsíce výrazně zhubl a jeho tělo ztratilo svalnatou pevnost. Vlasy nosil delší a matné prameny nedbale padaly do čela zbrázděného vráskami. Propadlé tváře porostlé dvoudenním strništěm mu přidávaly roky. Byl na míle vzdálený svému někdejšímu obrazu, a ta proměna na Karin zapůsobila jako jed. Doslova cítila, jak proniká do jejích žil, proudí až k srdci a pomalu ji zabíjí.

„Tohle přece nemá s láskou k tobě nic společného,“ zakroutil po dvou minutách dusivého mlčení hlavou. „Vůbec to nechápeš…“

„A ani s tím nehodlám začínat,“ poznamenala vyprahle. „Stačí mi to, co vidím. Stala se z tebe troska. Fyzická i psychická. Dokud se nevzpamatuješ, nic se nezmění. Budeš se ničit dál, a nakonec skončíš pod mostem nebo ještě hůř… raději to ani nedomýšlím,“ otřásla se. „Ne, Hynku, už se mnou nepočítej. Musíme skončit, definitivně. Já za tvé problémy nemůžu a nebudu nést jejich následky. Očekávám, že se odstěhuješ. Buď to uděláš dobrovolně, nebo najdu jiné cesty, jak tě odtud dostat. To, co provádíš, není normální.“

„Krucifix, přestaň mě soudit!! Nejsi moje matka!!“ zařval.

Trhla sebou – bylo to poprvé, kdy se na ni Hynek obořil, a navíc takhle zhurta. Doposud při rozepřích zvyšovala hlas jenom ona. V očích mu zasvítil vztek, který u něj neznala. Zvedla se, jako by ji vymrštila pružina. „Nekřič na mě!“ vyhrkla prudce.

„A ty na mě vyjíždět můžeš? Ponižovat mě a tvrdit, že potřebuju léčení? Že jsem psychicky labilní?!“ I on vyskočil - nejspíš vedený frustrací z toho, že plánovanou sázku nebude moct uskutečnit. Z Karininy reakce bylo víc než zřejmé, že u ní šanci nedostane.

„Něco takového jsem nikdy neřekla!“ zdůraznila.

„Že ne? A kdo mě opakovaně posílá k psychiatrovi? Do léčebny pro závisláky?“

„Jenom pro tvoje dobro! Pochop už proboha, že to tvé sázení není normální… Ne v tomhle měřítku!“

„Kde jsi vzala mandát, abys to hodnotila?!“ Pokročil k ní a zabořil přitom pěst do rozevřené dlaně druhé ruky, jako by se musel ovládat, aby do něčeho nepraštil.

Zaskřípala zuby s vědomím, že přestává ztrácet kontrolu - zrovna jako on. „Žádný nemám. Ale jenom hlupák by mohl říct, že je v pořádku vsadit sto tisíc na to, že vyhraje klub X anebo Ypsilon!“ rozkřikla se bez ohledu na otevřená okna. Konflikty nesnášela a nepřála si, aby jejich domácí půtky slyšeli sousedé, teď jí to však bylo jedno.

„Víš o tom kulové!“ zaburácel Hynek. „Kdyby ses do toho nezačala srát jako nějaká slípka, mohl jsem být dneska za vodou! My oba!“

„Cože?“ Karin při hrubých výrazech poklesla čelist. Další poprvé, blesklo jí myslí.

„Co – cože?“ parodoval její konsternovaný tón.

„Já…“ chvíli hledala slova, než jí došlo, že je vlastně úplně jedno, co řekne. Hynek se evidentně ocitl mimo realitu: bylo to o moc horší, než myslela. „Víš co? Já radši půjdu!“ zamávala ve vzduchu rukama a sprintem vyrazila ke dveřím.

Nepokoušel se ji zadržet, zaražený jejím chováním stejně, jako ona tím jeho. Bytem se rozlehlo prásknutí dveří, při němž se lehce přikrčil. Pár vteřin naslouchal náhlému tichu, než pochopil, že zůstal sám. A pak udělal něco, co odjakživa odsuzoval - přešel k baru, vytáhl okolkovanou láhev bourbonu, kterou dostal ke kulatinám, otevřel ji a zhluboka se napil.

„I tohle je řešení. Aspoň na chvíli,“ zamumlal, jakmile hluboký doušek zažehl oheň v jeho útrobách. Najednou mu bylo příšerné vedro a měl dojem, že se v bytě udusí. Potřeboval na vzduch. Vyšel tedy na balkon, opřel se zády o zeď a znovu přiložil láhev k ústům…

***

„Jsi nádherná…“ šeptal chraplavý mužský hlas do medových vlasů, a citlivé ruce sjely po zádech k pasu. „A krásně voníš…“

Zdvihla řasy a vrhla na něj zamlžený pohled. Mohl v nich číst vzrušení, touhu, i záblesk adrenalinu. Cítil ho taky – tahle předzvěst milování měla přídech něčeho zakázaného. Ne proto, že se seznámili teprve dnes, a po několika protančených hodinách odešli z klubu s úmyslem prozkoumat svá těla. Oba byli nedočkaví a vrhli se na sebe přímo pod krovem noční oblohy. A právě v tom tkvěla ta pikantnost.

Nedodalo by jejich spojení šťávu, kdyby je někdo přistihl? Lesopark halila tma typická pro chvíle před rozbřeskem, ale případný pozorovatel by viděl dost. A on musel připustit, že ho představa publika rozpálila - byť to vůbec neměl zapotřebí.

Zavrčel a dobyvačné prsty vnikly pod elastický top. Hladily žebra a zvolna se sunuly k okraji saténové podprsenky, blíž k ňadrům. Dívka zavzdychala a zaklonila se, čímž mu své pučící květy směle nabídla. Pochopil, a přetáhl jí top přes hlavu. Pak pomalým pohybem stáhl jedno černé ramínko. Vábivá oblina prsu vykoukla z košíčku.

Pohlédl do očí zářících odleskem měsíce a pocítil novou vlnu nutkavé touhy. Sklonil se a zasypal hebkou pleť drobnými polibky, přičemž poodhalil i druhý prs.

Její pokožka žhnula a dech zrychlilo erotické napětí. Přitiskla ruce k jeho zádům a přejížděla nehty podél páteře. Snad ještě nikdy se necítil tak vzrušený. I tyhle obyčejné pohyby ho vystřelily do stavu blaženého očekávání. Nechal spadnout podprsenku k útlému pasu.

„Pojď…“ hlesl tenkým hlasem a nejistě se rozhlédl. Široko daleko nebyla lavička ani nic jiného, co by jim poskytlo provizorní lože. Nepotřeboval se však rozmýšlet dlouho a kývl bradou k zemi. Suchá tráva je dost dobrá, pomyslel si. Nakonec na výběr neměli a zdálo se, že jí to nevadí. Poddajně se nechala stáhnout pod divoce rostoucí zlatý déšť.

Noční vzduch rozvibrovaly tlumené vzdechy a šustot oděvu, přes který se stále horečněji laskali. Ač nabití vznětlivou vášní, přece jen nechtěli spěchat. A to i přesto, že jejich žilami kolovalo nějaké to procento alkoholu.

Po několikaměsíčním sexuálním půstu měl pocit, že je nejdokonalejší dívkou, se kterou se mohl v téhle lechtivé situaci ocitnout. Hebké vlasy lemovaly alabastrový obličej, jemuž dominovaly mandlové oči s línými víčky. Tělo měla bujné, přesto však pevné a štíhlé. Chtěl se do ní pohroužit až na dřeň a obával se jediného: aby předčasně nevyvrcholil.

Chemie fungovala oboustranně: i jí imponovaly jeho šikovné ruce, jemné a přitom dravé. Tála pod jeho doteky a slastně přivírala oči.

Přehodil nohu přes ladná stehna a zvedl jí spojené paže nad hlavu. Vychutnával si hebké hrdlo a linii čelisti. Líbal ji se sílící naléhavostí, a ona mu vycházela vstříc, vláčná, poddajná a ochotná. Vlnili se v milostném rytmu, dokud je nezačaly pálit zbylé svršky.

Postupně se zbavil džínsů a ona krátké sukně. Vnořil ruku pod lem kalhotek a zavzdychal, když bříška prstů narazila na vlhkou houštinku ochlupení. Středobod jejího těla sladce klouzal, a jemu se v tu ránu z mozku vykouřily poslední myšlenky.

„Tak… hezky… vzrušená… Nejdokonalejší…“ cedil skrz sevřené rty, zatímco do plic trhaně nasával kyslík.

Na soustředěnou péči, kterou věnoval jejímu tělu, zareagovala dlouhým stenem. Přetáhl jí přes boky tanga s úmyslem dostat se až ke studnici rozkoše. Pomohla mu. A jakmile byla nahá, rozehrál umný tanec prstů přesně tam, kde pulzovala její touha… Netrvalo to dlouho a vzplála jiskřivým výbuchem, zmítajíc hlavou zleva doprava. Lesklé lokny se při tom propletly s trsy trávy.

Neodolal vábničce ženy, zcela pohlcené vyvrcholením... Bez rozmyslu shodil boxerky a nalehl na ni. V příštím okamžiku se tepající špičkou tvrdého údu dotkl horké, lákavě rozdychtěné svatyně.

Otevřela oči a jejich pohledy se propojily. Rozpoznal její souhlas a odhodlaně vplul do teplého lůna. Vykřikl, možná i dvakrát. Sevřela ho drobnými, silnými svaly a on se roztřásl pradávnou potřebou naplnit její nitro mužnou tekutinou. Jen tak tak se přiměl zpomalit…

Pod baldachýnem oblohy s blednoucími hvězdami si užívali těsného milostného tance. Rozum šel stranou – zůstávala pouze rozkoš, v tuto chvíli ničím nenahraditelná.

„Bože… už… nemůžu!“ zaúpěl nakonec a trhl pánví. „Já… ano? Ano?“ zavzdychal, aniž vnímal smysl svých slov.

Vjela rukama do krátkých vlasů, uchopila několik pramenů a přitáhla si jeho hlavu blíž. Lačná ústa se spojila a ona do těch jeho vykřičela další výstup k nebeským výšinám. Už na nic nečekal a následoval ji… Omámený, šťastný, nekonečně uvolněný.

„Tomu říkám svítání,“ vydechla o pár minut později a bublavě se rozesmála. Přidal se k ní.

„To teda…“ odvětil a pohladil oblý bok.

Posadila se a zapřela dlaně do země. Nabídla mu tak úžasný výhled na vztyčené hroty ňader. A když pak zatřásla vlasy, které jí měkce dopadly na lopatky, pocítil nový závan vzrušení. Že bych navrhl další kolo? blesklo mu myslí.

Než stačil promluvit, trochu se předklonila a soustředěně přimhouřila oči. „Vidíš to taky?“ zeptala se.

„Co?“ sledoval její pohled.

„Tamhle!“ napřáhla ukazovák. „Jako by tam někdo ležel.“

„Chceš říct, že jsme tady dělali divadlo nějakému trampovi?“ uchechtl se. Rázem si připomněl své předchozí představy o voyaerství...

„No nevím, na trampa to nevypadá,“ sáhla po topu a roztržitě si ho oblékla. Měl co dělat, aby nezaprotestoval, když mu látka zakryla výhled na pevná prsa.

Její slova v něm ale vzbudila zvědavost. Měla pravdu: pár metrů od nich skutečně leželo čísi tělo. Nezdálo se ale, že by si tam dotyčný ustlal k odpočinku – alespoň podle zvláštně zkroucených končetin.

„Ježíši…“ vydechl. „Co když je to… mrtvola?!“

„Nešil,“ odbyla ho a vklouzla do kalhotek. „Půjdu se tam podívat.“

„Počkej!“ pokusil se ji zadržet. „Může to být nebezpečné!“

Shlédla k němu s kapkou posměchu v očích. „To jsi chlap?“

Urazila ho tím. „Sakra, že jsem! Ale nikdy nevíš, co to je za feťáka nebo bůhvíjakého zločince…“

„To je mi jasné. Ale klid. Mám pár medailí – dělám Jiu Jitsu a leccos zmáknu.“ Bez dalšího otálení vykročila bosá travou. Ne, že by se mu do toho dvakrát chtělo, ale ve snaze neztratit tvář ji následoval. Nakonec: jestli nekecá a ovládá bojové techniky, nemusel by v případě potíží nijak zasahovat…

„Je to nějaká žena,“ prohodila poté, co urazili několik metrů. „A asi zraněná.“

Společně s ní obhlédl drobnou postavu a lehce sebou škubl, když si všiml škrábanců, oděrek a různě velkých modřin. Jednu nohu měla jaksi nakřivo a jemný obličej se zapadlými víčky byl strašidelně bílý. Raději odvrátil oči. „Nebo mrtvá,“ zamumlal.

To už hnědovláska klečela u bezvládného těla a v ruce svírala bledé zápěstí. „Kdepak, žije. Ale má dost slabý tep.“

„To poznáš?“

„Jasně. Jsem zdravotní sestra. Hele, neokouněj a upaluj pro mobil. Zavolej záchranku.“ Zadívala se k obloze a pak přejela krátkým pohledem zarostlou strž nad nimi. „Jak ses sem, holka, dostala?“ dodala spíš pro sebe. „Tak dělej!“ pobídla ho pak, jelikož v lehkém šoku setrvával na místě.

„Už jdu!“ vyhrkl a konečně se dal do pohybu. Vlastně ho uklidnilo, že od toho znepokojivého nálezu bude o kus dál. Sakra, mumlal si pod vousy. Místo dalších erotických hrátek tohle! Fakt blbá smůla! Ale i tak poslušně vytáhl smartphone a vytočil tísňovou linku.

Zatímco hovořil s operátorkou, zadíval se znovu ke dvojici žen. Polonahá dívka teď seděla na patách a skláněla se nad tou druhou – zjevně stále bez známek vědomí.

Opravdu stojí za to, zhodnotil na dálku křivky, které před pár minutami laskal. I když tohle rande skončilo předčasně, užil si dost na to, aby pochopil, že chce pokračování. A těšil se na ně. Právě domluvil, když k němu obrátila obličej. Zvedl palec na znamení, že pomoc je na cestě, a s malým povzdechem zamířil zpátky pod sráz.

KAPITOLA 2.

Procitla tak náhle, jako by dostala ránu palicí. V hlavě jí dunělo a víčka měla z olova. Přesto se jí podařilo otevřít oči – zamžourala do ostrého světla přesvědčená, že má místo rohovek struhadlo. Zkusila polknout, jelikož její ústa imitovala saharské sucho, ale příliš ji to neosvěžilo. Tělo měla malátné a vláčné - postrádala energii i vůli k pohybu.

Všechno fyzické nepohodlí však podprahově přebíjel jiný, zvláštní pocit tuposti. Nevěděla, s čím souvisí, ale na hrudi jí seděl úzkostný tlak. Něco nebylo v pořádku, ale ona to nedokázala pojmenovat.

Co se mi stalo? Proč tady ležím, je mi zle, a skoro se nemůžu pohnout? Silou vůle zvedla pravou paži. Prohlížela si krátké nehty nalakované světlou barvou, a pak jehlu, pečlivě přilepenou na hřbetu ruky. Místo vpichu bylo velmi citlivé: bolel ji i sebemenší pohyb. Zacílila pohled nad sebe. Teprve nyní zaznamenala nádobku s intravenózním roztokem, a když se zaposlouchala, uslyšela i tiché pípání nějakého přístroje. Ten sice neviděla, ale vzato kolem a kolem jí došlo, že je v nemocnici.

Ale z jakého důvodu? Jak dlouho tady leží, a proč? Umírá?

A pak jí náhle došlo, co nesedí. Proboha… kdo já vlastně jsem??! hrklo v ní. V šoku málem nadskočila a na kůži jí vyvstala vrstvička lepkavého potu. Počkej. Klid, přemlouvala se. Třeba spíš. Máš nějaký nesmyslný sen, noční můru. To je ono!

Skoro ji rozesmála vlastní hloupost – a automaticky se o smích pokusila. Skřípavý zvuk, který vydalo její hrdlo, byl však důkazem toho, že v zajetí spánku není.

Ne, je vzhůru, plně při vědomí a hlava jí funguje dost dobře na to, aby chápala, kde se nachází. Rovněž ví, že je něco špatně. Jenom nemá ponětí, co se přihodilo, jaké jméno má napsané v občanském průkazu, kde bydlí, čím je a co tady dělá.

Takový malý, nepodstatný detail…

Cítila, jak její už tak ochablé svaly ještě víc vadnou, a po celém těle jí vyrazila husí kůže. Napočítala do deseti a pokusila se o několik pravidelných nádechů a výdechů: dělala všechno proto, aby upokojila rozrušenou mysl. Podprahově chápala, že panika všechno jenom zhorší. Znovu zavřela oči a silou vůle nutila své nitro ke spolupráci. Bohužel to bylo marné: stále dokola na ni útočila znepokojivá skutečnost… Tak dlouho, až zjistila, že si dokonce nedokáže vybavit ani svůj obličej. Hlasitě polkla, třebaže se jí nedostávalo slin.

Bože, bože, bože… rezonovalo jí lebkou.

Nepozastavila se nad tím, že na rozdíl od vlastní identity přesně ví, jak vypadá nemocniční pokoj – či spíše pokoj jednotky intenzivní péče. Automaticky zašátrala volnou rukou po hraně matrace a našla tlačítko k přivolání personálu. Bylo jí jedno, že není v ohrožení života. Potřebovala mluvit s lékařem, a to rychle. I kdyby se ho měla domáhat křikem a hysterií. Vší silou zmáčkla spínač. A pak ještě jednou, a znovu…

***

Hynek se probral dlouho po poledni – mnohem raději by však zůstal v limbu. Hlava mu duněla, jako by předchozích čtyřiadvacet hodin strávil na technopárty, jazyk se lepil na patro a trávicí ústrojí zahájilo zpětný chod. Než se nadál, naplnila mu jícen žluč s příchutí alkoholu: a ta vzápětí vytryskla na podlahu.

Dokázal na tu spoušť pouze bezhlesně civět, a celý se přitom roztřásl zimnicí. Takhle špatně mu ještě nikdy nebylo, tím si byl jistý. Samozřejmě také nikdy nevypil celou láhev bourbonu. Mozek s ním sice moc nespolupracoval, ale oči ano - důkaz v podobě prázdného obalu od Jima Beama mluvil za vše.

„Krucinál,“ stiskl rukama spánky, za nimiž cítil každý úder srdce. Měl jediné přání: okamžitě umřít. Pokojem začal vzlínat nakyslý pach zvratků, což jeho žaludku neprospělo. Pochopil, že ho brzy čeká druhé kolo, a tak se odplazil do koupelny, kde může ten smrdutý nepořádek aspoň spláchnout. Zvládl to jen tak tak.

Jako raněné zvíře se stočil do klubíčka pod záchodovou mísu, tiše naříkal a lovil z paměti důvod, proč se opil, jak zákon káže. Nakonec si mlhavě vybavil ošklivou scénu s Karin a hned nato i vlastní hrubost. Plus to, jak překotně opustila byt.

„Ježíši…“ vypravil ze sebe chraplavě. Musí se jí omluvit! Rozhodně je naštvaná, a není se čemu divit. Jejich vztah se ocitl v troskách: už tak hrozí, že ho vyhodí z bytu, a teď ještě tohle! Proč se nechal unést? Jistě, byl v úzkých. Potřeboval, aby ho založila, a ona se postavila na zadní. Není v jeho situaci a nechápe, že se dostal do průšvihu. A z toho je nutné rychle vybruslit! Některým věřitelům začíná docházet trpělivost, a to je zlé. Musí jim zavřít ústa.

A hlavně obměkčit Karin.

Nezbývá mu nic jiného, než znovu vsadit. Tentokrát je to tutovka, a on vyhraje velký balík. Kurz je vysoký a pravděpodobnost, že jeho tip vyjde, neméně. Ovšem pokud do večera nesežene peníze, je v loji. Celý jeho život půjde do kytek. A to nemůže dopustit.

Když domů přinese pořádnou sumu, dokáže Karin, že není jen bezcenný hazardní hráč. Konečně uvidí, že ví, jak vydělat, a dá mu šanci získat ji zpátky. Jen nesmí zabřednout ještě hlouběji do hnoje, ve kterém už nějaký čas šlape, až to mlaská.

Teď ovšem nebyl schopný sebemenšího pohybu. Ničeho. Studená dlažba ho k sobě přikovala jako magnet. Nepokusil se ani dostat k lékárničce uložené ve skříňce pod umývadlem, aby si vzal aspirin a otupil bolavou hlavu. Neměl na to sílu. Stejně jako na to, aby přivolal Karin. Beztak by nepřišla - nepodala by mu ani ručník, aby si utřel pozvracenou bradu. Jestli ho ráno viděla vyspávat opici, pohrdá jím teď ještě víc, než po slovní potyčce. Teprve potom mu došlo, kolik je hodin, a že Karin je už dávno v práci. Na rozdíl od něho.

Jsem ztroskotanec. Všechno se proti mně spiklo! Nemám nikde zastání, nikdo mi nepomůže, rochnil se ve své sebelítosti. Nedopustil jsem se žádné zrady ani zločinu, nikomu jsem neublížil! A jedná se se mnou jako s malomocným. Vždyť jsem jenom chtěl dokázat, že můžu být stejně dobrý jako moje dívka. Že mám za ušima a dovedu ji zabezpečit líp, než to kdy svede ona sama. To je přece úloha muže, ne? Tak proč se ke mně okolí obrací zády? Snad proto, že se mi momentálně nedaří? To přece není spravedlivé!

Opět se mu zvedl žaludek, což přerušilo tok útrpných myšlenek. Teď už neměl co vyzvracet, a tak s pocitem, že mu hltanem proleze i tenké střevo, dávil naprázdno. Když se mu ulevilo, dopadl obličejem na dlažbu a zavřel pálící oči.

Jak jen se mohl takhle idiotsky zřídit? Kdyby na to měl dost elánu, osobně by se nakopal do zadku. Nicméně byl ve stavu, kdy mohl pouze ležet a dýchat.

Nakonec znovu upadl do mátožného spánku, ze kterého procitl až vpodvečer. Přece jen se cítil o poznání lépe, v ústech však měl jako v polepšovně a ovládala ho slabost. Narozené kotě mělo desetkrát víc síly, než on.

Po dlouhém přemlouvání sesbíral zbytky energie a vyškrábal se na nohy. Vrhl pohled do zrcadla nad umývadlem, rukama zapřený do mramorové desky. Nečekal zázraky, ale zombie, který na něj zíral jeho vlastníma očima, mohl zfleku získat angažmá v nějakém hollywoodském horroru. Případně v domě hrůzy.

Víčka měl nafouklá a rudá tak, že připomínala přezrálé ryngle, a pokožka imitovala pergamen. Byla nezdravě nažloutlá a suchá. Vlasy trčící do všech stran tu katastrofu ještě podtrhovaly a zoufalý výraz jeho ubohému vzhledu nasadil korunu. Potkat se takhle v noci, utíkal by, až by mu od podrážek létaly jiskry.

Otočil páčkou baterie a pustil studenou vodu. Pak se sklonil a strčil pod ni hlavu. Vydržel tak dlouho, dokud mu chladem nezalehlo v uchu, načež se přiměl k důkladnému vyčištění chrupu. Váhal, ale nakonec ze sebe shodil zmačkané oblečení a vstoupil do sprchy. I tady zůstal víc než deset minut a nechal na temeno dopadat vlažný proud.

Uvažoval, zda by neměl zatelefonovat Karin, pak to ale zavrhl. Beztak s ním nehodlá mluvit – včerejšek se opravdu vymkl jeho kontrole. Bohužel nemohl doufat ani v přímluvu jejích rodičů. Ti se totiž poté, co praskla Hynkova hráčská záliba, postavili na dceřinu stranu a plně podpořili zrušení zásnub. Stal se pro ně doslova třídním nepřítelem. A pokud jim pověděla o večerní rozmíšce, má už u nich utrum docela.

Vzdychl, vypnul vodu a sáhl po osušce. Nedá se nic dělat - jediná možnost, jak napravit svou reputaci, je něčím zabodovat. Cestu, jak toho docílit, měl.

Pevně rozhodnutý opustil koupelnu.

Přestože riskoval opětovnou nevolnost, natočil v kuchyni půllitrovou sklenici vody a naráz ji do sebe obrátil. S povděkem kvitoval, že to žaludek vydržel, ale raději už do něj nic dalšího neposlal. Uklidil svinčík v obýváku a oblékl se do čistého.

A celou tu dobu túroval mozek na maximální výkon. Potřeboval vymyslet, kde sežene potřebnou sumu na sázku. Pár možností stále ještě existovalo - největší pravděpodobnost, že uspěje, se nabízela u jistého Aleše. Jeho pravé příjmení neznal, předpokládal, že to skutečné mu neprozradil. Ze zkušenosti však věděl, že je ochoten pustit proti směnce chlup. Jeho služeb využil již několikrát, a přestože mu zatím všechno splatit nezvládl, část dluhu už uhradil. Alešovy lichvářské půjčky byly všechno, jen ne výhodné, ale Hynek si nemohl vybírat. Doufal pouze, že jeho známý nebude stejně skoupý jako Karin…

O deset minut později opustil byt s nadějí, že dnešní tiket konečně naplní jeho očekávání a změní život, který se k němu momentálně točí zády, k lepšímu. Vůbec přitom v předsíni nezaregistroval kabelku, kterou si Karin obvykle brávala do ateliéru.

***

„Chcete naznačit, že si nevybavujete své jméno?“

„Nic nenaznačuju! Já si ho nepamatuju! Nevím, kdo jsem!“ Hlas jí nervozitou přeskočil do nepříjemného skřípotu. Ze všeho nejradši by vyskočila z postele a s tím holobrádkem, který si říká doktor, zatřásla. Tomu ještě nezaschl inkoust na diplomu, pomyslela si. Necítila ani tak zlost, jako spíš bezmoc. A z dosavadního rozhovoru s tímhle lékařským elévem bohužel příliš útěchy nenačerpala. Zdál se totiž stavem pacientky vykolejený stejně, jako ona sama…

„Samozřejmě, jistě. Rozumím vám,“ zadrmolil nyní a poněkud nejistě mrkl na podstatně starší zdravotnici po svém boku. Oplácaná zrzka se tvářila naprosto nevzrušeně – nebylo na ní znát žádné znepokojení.

„Mladou paní přijali dneska brzy ráno,“ vložila se rozšafným způsobem do zatím neplodné diskuze. „Nějakej mladík volal erzetu: našli ji prý s přítelkyní v bezvědomí za městem, jak je strž. Mám tady kartu, jestli se chcete podívat – vypadá to nejspíš na nehodu. Jenom teď asi nezjistíme, co se stalo a proč,“ pronesla pragmaticky. Doktor se natáhl pro desky a zapíchl zrak do zdravotních záznamů.

Pacientka se od něho odvrátila a oslovila ošetřovatelku, jejíž přístup působil mnohem profesionálněji. „Ale co mám dělat?“ vyhrkla na pokraji paniky. „Vždyť vůbec nevím, kde bydlím… nevím nic!“ Zamrkala, aby zahnala úzkostné slzy pálící ji v koutcích očí. Patálie s pamětí přebila i fyzické nepohodlí, které by za jiných okolností nemohla opomenout.

„Hlavně zachovejte rozvahu. Máte za sebou otřes mozku, a po úrazu hlavy bývá amnézie celkem častá. Že jo, pane doktore?“ dloubla sestřička lékaře do boku.

Vmžiku ho tím vzpamatovala. Odtrhl oči od papírů a začal horečně přikyvovat. „No, ano!“ odkašlal si. Žena na posteli měla dojem, že v hlavě loví poučky z nedávno prostudovaných skript. Jen taktak potlačila chuť požádat o kompetentnějšího doktora a pohledem mladého muže vyzvala, aby klopotný úvod rozvedl. Pokusil se o to.

„Klid je opravdu nejdůležitější. Nervozita všechno zhoršuje, a to přece nechceme. Nebojte, poúrazová ztráta paměti je v převážné většině případů přechodná…“

„V převážné většině? A co ten zbytek?“ navázala, když nejistě zmlkl.

„To…“ protáhl a zatahal se za naškrobené klopy pláště. „To nelze úplně přesně odhadnout…“

„Já nechci váš odhad,“ skočila mu netrpělivě do řeči. „Potřebuju vědět, co se stane, když se člověku paměť nevrátí!“

„No, pak je zapotřebí s tou situací pracovat, někdy za pomoci psychologa… Pacient se musí znovu seznámit se svým životem… ehm. Získané schopnosti a dovednosti vám samozřejmě zůstanou, žádné obavy. Není to jako po mozkové příhodě, kdy se musíte spoustu věcí učit od začátku. Ale znova opakuju: procento takových případů je skutečně mizivé.“

„To je možné. Ale jistotu, že si vzpomenu, kdo jsem, podle vás nemám…“

„Ale no tak, co je jistota?“ pronesla bodře zrzka. „Dneska nemáte jistýho nic. Jenom to, že jednou všichni umřeme. Nelamte si s tím tu svoji hezkou hlavinku a uvidíte, že se to zlomí samo,“ poplácala útěšně pacientčino předloktí. „Někdy je lepší nechat všechno plynout - věci se srovnají samy. Věřte mi, jsem už stará ženská a mám zkušenosti.“

Lidový přístup ji přece jen trochu uchlácholil, přesto v okolí žaludku pociťovala nepříjemné stahy. Co bylo příčinou jejího úrazu? Stala se snad obětí násilí? Nebo si libuje v adrenalinových sportech a měla prostě smůlu? Šlo o pouhou nešikovnost při procházce přírodou? A vtom jí hlavou blikl spásný nápad. Skoro nadskočila.

„Kde jsou moje věci?“

„Vaše…“ lékař se automaticky obrátil k sestřičce – skoro se zdálo, že dnes vyfasoval první ostrou směnu.

„No kde, uložili jsme je,“ pohodila jeho kolegyně lakonicky rameny. „Nebyla jste při vědomí - takhle se to dělá pokaždý.“

„Chci je vidět! Určitě tam budou doklady nebo něco jiného!“

„Možný to je, i když v tom případě bychom už někoho kontaktovali,“ zamyslela se ošetřovatelka. „No ale víte co, já se po nich půjdu podívat. Vydržte chvilku. A pan doktor vám zatím poví něco víc o vašem stavu.“ V jejích očích probleskl náznak škodolibosti, ale možná to bylo jenom zdání. V příštím okamžiku vydusala ze stísněné místnůstky.

Pacientka se zadívala do lékařových očí tak upřeně, že mu nedala šanci uhnout. „Co mi vlastně je?“ vyzvala ho v napjatém očekávání.

„Jak už bylo řečeno, měla jste otřes mozku – stalo se to asi při pádu. Bohudíky to ale není nijak vážné… i když si ve vaší situaci nejspíš myslíte něco jiného.“

Výraz v jejím obličeji mu dal za pravdu, přesto statečně pokračoval. „Pak máte výron v kotníku. Došlo k ruptuře vazivových vláken, což bude vyžadovat pár týdnů hojení. Doporučuju vám nosit ortézu… Je to nepříjemnost, ale dá se v pohodě zvládnout. Nějaké oděrky, modřiny a trhlinky na kůži způsobené kontaktem s podložím.“

„A dál?“ pobídla ho, jelikož mu došla slova a znovu se zadíval do dokumentace.

„No… ještě tady je luxace kolene.“

„Co prosím?“

„Laicky řečeno jde o vykloubení,“ vysvětlil, maličko zrudl a přejel si dvěma prsty přes špičku nosu. „Naštěstí se to obešlo bez komplikací s případnou zlomeninou, takže kolegové provedli repozici a fixaci. To znamená…“

„Tohle si přeložit dokážu,“ potřásla s nakrčeným čelem hlavou.

„Ehm… ano.“ Jeho tváře ještě víc znachověly. „No, a to je díky bohu všechno. Vzhledem k tomu, kde vás našli, je štěstí, že jste si neublížila víc.“

Pocítila upřímnou úlevu – podprahově se totiž obávala mnohem horší újmy. Mohla se stát obětí znásilnění, případně jiné hrůzy. Tohle nebylo nijak zvlášť dramatické, byť má vygumovanou hlavu.

Muž v bílém mezitím pokračoval. „Chápu, že se cítíte nekomfortně. V infuzi dostáváte léky proti bolesti, ale kdybyste měla potíže, zavolejte sestru.“

„Dobře,“ přikývla. „Díky.“

Jako by ji tou zmínkou přivolal, barokní zrzka se objevila ve dveřích. Nesla skromný balíček, ale podle její mimiky neobsahoval nic povzbudivého. Pacientka pocítila nepříjemné mravenčení na šíji a vyslala ke zdravotnici úpěnlivý pohled.

Ta se skeptickou grimasou povzdechla. „Nemám dobrou zprávu,“ poplácala volnou rukou těch pár věcí, co držela, a položila je na deku. „Bohužel jste u sebe neměla žádnej doklad, ani mobil nebo kabelku. Máme tady jenom pyžamo, boty a hodinky.“

„Pyžamo? Co jsem dělala venku v pyžamu?“ vykulila oči. Pak se s určitou frustrací zadívala na složené oblečení a hodinky z nerezové oceli.

Sestra vyšpulila spodní ret. „To by mě taky zajímalo. Venčila psa?“

„Vy chodíte se psem v pyžamu?“

Ošetřovatelka roztřepala tříčtvrteční kalhoty. „Tak, ono to není úplně typický pyžamo,“ zauvažovala. „Možná bydlíte blízko lesoparku, a proč se převlékat, když je beztak tma?“

„No, já nevím.“ Mladé ženě nad kořenem nosu vyskočily dvě kolmé vrásky. Netušila, kdo je, ale zdálo se jí nepravděpodobné, že by venčila nějakého Alíka v domácím - či spíše spacím - oblečení.

„Každopádně neházejte flintu do žita. Určitě se ozve někdo, komu chybíte,“ navázal se snahou o povzbuzení lékař.

„Tak to vážně nevím - podle toho, co jste mi právě řekli, jsem z domu už hezkých pár hodin. A protože po mně evidentně žádná sháňka není, asi nikomu nescházím,“ utrousila suše. Tím ho umlčela.

„Tak jako tak uvědomíme policii. Ta má možnosti, jak zjistit něčí totožnost,“ ozvala se opět logicky uvažující sestra.

Vzhlédla k ní se značnou skepsí. „Jaké?“ zahučela chraplavě.

Rusovlasá žena jí pohotově podala kelímek s vodou. „Nate, osvěžte se trochu. A nebojte, bude to v pořádku. Existují různý registry a tak, který policie využívá. Co nejdříve se s ní spojíme. Nejste první ani poslední člověk, kterej se ocitl v takový situaci. A možná, že to ani nebude nutný. Třeba se probudíte a blik – paměť bude zpátky!“ tleskla o sebe dlaněmi. „Teď ale musíte pořádně odpočívat, to vám pomůže ze všeho nejvíc. Dám vám ještě sedativum, abyste se zklidnila a usnula,“ řekla a obrátila se zády, aby lék připravila.

„Sestřička má pravdu,“ přikývl doktor a zastrčil si desky s chorobopisem pod paži. „Teď se zkuste prospat, ať trochu zesílíte. Slibuju, že váš stav proberu s panem primářem. Prohlédne vás a pak provedeme další vyšetření.“

„No jo. Co mi taky zbývá,“ vzdychla s rezignací. Měl samozřejmě pravdu. Odevzdaně položila hlavu na polštář a mlčky sledovala, jak sestra s léty nabytou zručností rozbaluje ampuli s medikamentem.

***

„To vypadá na dost chladnokrevného pachatele. Provedl čistý řez: bez váhání, rychle a účinně. Musel dobře vědět, jak na to. Hádám, že takhle nezabíjel poprvé. A k tomu měl solidní nůž.“

Doktor Petrus si upravil stříbrné brýle a stočil pohled ke komisaři Reichlovi, jenž se tyčil nad pitevním stolem. Policistova vyhublá, téměř metr devadesát vysoká postava s malou hlavou a vlasy střiženými strojkem na délku čtyř milimetrů vypadala skoro jako stožár. Mlčky studoval masivní zářez na hrdle zavražděné ženy – nepochybnou příčinu smrti.

„Tipuju, že profesionální,“ dodal soudní lékař a navyklým pohybem si promnul zarostlou bradu.

„Lovecký nebo útočný?“

„Mohlo by být obojí. Rozhodně to byl velice ostrý nástroj.“

Reichl ponuře přikývl – rána byla tak hluboká, že téměř oddělila hlavu od trupu. Zesnulá navíc musela před usmrcením projít značným utrpením. Hrubý provaz, kterým ji vrah spoutal, rozedřel zápěstí až do krve a obličej i tělo nesly známky surových ran. Podle pitvy byla análně znásilněna, což komisaři připadalo obzvlášť obludné.

Tento případ se nápadně podobal několika dalším, které policie řešila na různých místech republiky. Dělily je desítky až stovky kilometrů, ale scénář byl vždy podobný. V Reichlově okrsku šlo o první vraždu tohoto charakteru. Bude si muset dopodrobna prostudovat i všechny ostatní, pokud se však potvrdí stejný modus operandi, lze předpokládat, že má co do činění s člověkem, kterému zabíjení neobyčejně chutná. A je kvůli němu ochoten cestovat.

Když si v hlavě přehrál časovou osu všech těch vražd, musel se zamyslet nad tím, z jakého důvodu začal pachatel takhle řádit, a co stojí za jeho rostoucí aktivitou. Možná se mu zalíbil pocit moci - nebylo by to poprvé. Nebo má jiný motiv? Jezdí z místa na místo a vybírá si oběti nahodile, nebo mají něco společného? Co bylo jeho spouštěcím momentem?

Komisař pociťoval typické vzrušení - jako pokaždé, když měl pracovat na neobvyklém případu. Tento byl v každém ohledu výzvou: pravděpodobně bude mít co do činění se svým prvním sériovým zabijákem. Reichl by toho grázla moc rád zmáčkl a poslal do nejtemnější vězeňské kobky, ačkoli ho v první chvíli popadla chuť vytřískat z pachatele duši. Připravit ženu o život, a k tomu tak děsivým způsobem, si nezasloužilo nic jiného. Škoda mrhat penězi daňových poplatníků na bestiálního vraha, který zabíjí s tak zjevnou potěchou!

Samozřejmě zůstalo u chvilkové myšlenky, kterou by nikdy nerealizoval. Pevně se držel předpisů i svých osobních zásad. Třebaže mu zločinci často zvedali mandle, dokázal se dokonale ovládat. Žádné pěsti anebo rychlá kulka do hlavy.

Navíc to bylo bezpředmětné: vrah je stále neznámý, takže bude následovat pátrání po stopách, spojování nitek a spousta mravenčí práce, která v ideálním případě povede k jeho usvědčení a trestu. Ne vždy se však podaří dosáhnout kýženého výsledu, což si dobře uvědomoval. A dost ho to štvalo…

„Umíš odhadnout, jakým způsobem to provedl?“ obrátil se nyní na Petruse. „Mám na mysli příčinu smrti,“ namířil ukazovák na hrdlo mrtvé ženy.

„Podle úhlu stál za obětí a řez vedl zleva doprava, takže je patrně pravák. Musela mít zvednutou hlavu a určitě nekladla odpor. Tipuju, že to nečekala, anebo byla omámená. Dost možná v šoku – po tom, co prožila, se není čemu divit. Nějaký čas na ní pracoval a řeknu ti, nechtěl bych u toho být.“

„Jo,“ odvětil komisař zamyšleně. V duchu si tu scénu dovedl živě přehrát a věděl, že šlo o ošklivé okamžiky.

„A pro úplnost - podle zranění na spánku pachatel oběť asi taky omráčil, několik hodin před smrtí. Hádám, že ji potřeboval uklidit do doby, než bude tma a klid.“

„Tušíš, čím ji udeřil?“

„Podle mě to zvládl vlastní rukou. Přesný úder, který nezanechá velkou škodu, ale spolehlivě způsobí bezvědomí. Ten chlap se vyzná – není to žádný zelenáč.“

„Zdá se,“ utrousil Reichl. „Takže během toho násilí nemusela být při smyslech?“

„To bych neřekl. Ta rána nebyla dost silná, aby ji udržela mimo dlouho. Nějakou dobu měla přelepená ústa, což mělo jistě svůj důvod. A rozhodně se bránila, aspoň do určité míry. Přikláním se k tomu, že ji nechal přijít k sobě, aby si to celé jaksepatří užil,“ skousl si Petrus s pochmurným výrazem spodní ret.

„A stopy DNA na těle?“

„Žádné. Vrah stoprocentně použil kondom a rukavice, možná i kuklu kvůli vlasům. Kde a jak se toho zbavil, ti neporadím. Jestli ale postupoval tak zkušeně jako při vraždě, nemáte podle mého názoru šanci něco najít. Upřímně mě těší,“ zadíval se na mrtvolu, „že ta druhá polovina práce – chytit ho – není na mně.“

„Nápodobně. Já bych zase neměl žaludek na tohle,“ odtušil vyšší muž a opsal hranou ruky oblouk nad pitevním stolem. „Zprávu mi pošleš?“ zeptal se pak.

Lékař přikývl a začal si stahovat igelitovou čepici. „Dostaneš ji ještě dneska.“

„Díky.“ Vtom začal vrnět Reichlův telefon – tvrdošíjně používal starý tlačítkový model. Stal se kvůli tomu terčem posměchu prakticky celého sboru, ale neřešil to. On sám byl se svým mobilem navýsost spokojený.

Nyní ten historický kus vylovil z kapsy a mrkl na maličký displej. „No, haló?“ zahučel, když zjistil, že volá jeho podřízený, inspektor Malec. Maďarská matka mu dala v Česku nepříliš známé křestní jméno Zoltán, nedávno oslavil třicítku a charakterizovala ho snaživost a bystrý rozum. Nadto neměl problémy s autoritami - podle Reichla ideální kombinace.

„Čau, Edo,“ odtušil nevzrušeně Zolo – jinak Malce od nástupu k policii nikdo neoslovoval. „Tak co, ještě pitváš?“

„Dej s tím pokoj,“ vrhl komisař postranní pohled k nerezovému stolu – Petrus zrovna zakrýval bezkrevný obličej bílou plachtou. „Teď mě hlavně zajímá, jestli jste už zjistili totožnost té usmrcené?“ zeptal se pak.

„Děláme na tom. Ale volám kvůli něčemu jinému. Až tam budeš hotový, vrať se zpátky. Jenom kousek od místa, kde našli tu podřezanou, byla v brzkých ranních hodinách nalezena ještě jedna žena.“

„Taky mrtvá?“

„Ne, tahle žije. Je potlučená a leží v nemocnici.“

Reichl přimhouřil pronikavě modré oči. Není zvláštní, že se na jednom místě a v jednu noc ocitly dvě ženy ve fyzickém ohrožení, z toho jedna fatálním? Pokud je ta druhá potenciální obětí jejich vraha a unikla mu, pak může získat sakra horkou stopu!

„Jedu za ní!“

„Nech mě domluvit,“ zarazil ho Zolo. Cosi v jeho tónu způsobilo, že se na něj Reichl neobořil, ale místo toho vyčkal, s čím přijde. „Ta slečna nebo paní totiž trpí amnézií. Neví dokonce ani to, kdo je. Prostě hotovo, mlha přede mnou, mlha za mnou. Před chvílí jsem objevil zápis – dopoledne volali z nemocnice, že potřebují pomoct s její totožností. Naši už tam byli, takže mám i její fotku a pár informací. Ale moc toho není.“

„Sakra,“ ulevil si komisař a jen taktak nepřidal peprnou nadávku. Krátce mávl na Petruse, který mu od stolu, kde se hrbil nad klávesnicí, pozdrav oplatil. Pak otevřel široké dveře. S úlevou vykročil na chodbu a nechal za sebou typický pach pitevny – odér dezinfekce přiživoval nenápadný nádech hniloby.

„Možná viděla něco, kvůli čemu se jí paměť vymazala,“ pokračoval v hovoru. „Nebo byla taky napadena a měla štěstí… I když na to bych v případě tohohle maniaka moc nesázel. Každopádně s ní budu chtít mluvit, a čím dřív, tím líp. Podívám se na to, co o ní zatím víme. Za chvilku dorazím, tak mi to připrav.“

„Oukej. A bacha na předpisy, znáš se,“ upozornil ho ještě inspektor. Bylo všeobecně známo, že Reichl řídí jako vysloužilý závodník rallye. Pokuty pokaždé usmlouval, ale sem tam se mu povedlo odřít či ťuknout služební auto, což bylo zdrojem řady vtípků. Pokaždé je odmávl s tím, že se takové drobnosti snadno rozleští, ačkoli mu nadřízení vyhrožovali zabavením řidičského oprávnění či klíčů od vozu.

„A ty si dej bacha na mě,“ opáčil suše. Pak hovor típl, vrátil mobil do kapsy a svižným krokem zamířil k výtahu.

KAPITOLA 3.

Oknem pronikaly paprsky pozdně večerního slunce s krvavými záblesky červánků. Ozařovaly rozloženou pohovku se zmuchlanými přikrývkami, na níž se vlnila dvě těla. Jejich pokožka potažená slabou vrstvou vzrušeného potu připomínala měděné sousoší nasvícené plápolajícím ohněm.

Mužův zrudlý obličej byl zabořený do hřívy dlouhých, světlých vlasů ženy, jejíž výraz jasně zrcadlil sexuální touhu. Vřela v ní jako horké zřídlo a měnila krev v bublající pramen. Ze rtů splývaly vzdechy živené citlivými doteky. Milenec na ni hrál jako na harfu a ona zněla smyslnou melodií - od nehtů na nohou až po temeno hlavy.

Klouzal dlaněmi po něžných křivkách, hladil obliny ňader a boků, dotýkal se dokulata vykrouženého zadečku a bříška prstů vibrovala na kůži stehen. Jeho přerývaný dech ji příjemně lechtal na šíji.

Už to déle nevydržela: vymrštila ruce a sevřela pevná ramena – souměrně vyrýsovaná, opálená a vonící pižmem. Zaťala do nich nehty a současně omotala nohy okolo úzkého pasu. Jakmile se podbřiškem dotkla vztyčeného kopí, oba naráz vzkřikli a přimkli se k sobě ještě těsněji.

Zdálo se, že doslova prahne po tom, aby do ní mohl vstoupit - rozeznít struny ženského lůna. Splynout s ním tak intimně, jak je to jen možné. Cítit sametové souznění ženy a muže… Ale zjevně nechtěl spěchat.

Přes veškerou dychtivost na tom byla podobně. V jednu chvíli otevřela oči a jiskřící duhovky zazářily dotekem posledního slunečního záblesku. Vpil se do nich a spoutal ji pohledem – ten okamžik, kdy na sebe hleděli obluzení tělesnou rozkoší, zapůsobil na vzájemnou vášeň jako rozbuška. Odpálil gejzír dalších slastných pocitů a ještě víc rozproudil touhu pohroužit se do sladkosti ukojení.

„Lásko,“ zašeptal a ochutnal růžový ušní lalůček. „Zbožňuju tvé vzrušení. Miluju, když jsi takhle rozdivočená…“ Slova z něj plynula jako rajská hudba. Zněla velmi eroticky a vzrušovala ji stejně jako to, co prováděl s jejím tělem.

A že to uměl mistrně…

„Nepřestávej,“ hlesla dýchavičně, když se špičkami prstů přiblížil k vábivé studnici rozkoše. Cítila chvějivé bušení ve středu své ženskosti a bezděčným pohybem pánve se mu nabídla s přáním, aby utišil planoucí žár...

„Ne?“

„Ne…“

„Nebo?“

„Nevím… ale nepřestávej…“ vydechla znovu.

Nedokázal té výzvě odolat. Sám na pokraji šílenství rozehrál svůdný tanec jazyka i prstů, a zanedlouho se dočkal odměny v podobě několikanásobného výbuchu ryzího ženství. Křičela nahlas, obluzená kaskádovitými vrcholy, a on si s výrazem hrdosti užíval pohled do uvolněné tváře zrcadlící sílu prožitku.

A pak ji konejšil a tišil, laskal rozehřátou pleť a líbal zavřená víčka i vlasy. Dotýkal se jí s něhou a citem, které braly dech. Nakonec položil rozevřenou dlaň na zcuchané temeno, zlehka přitiskl světlovlasou hlavu k rameni a druhou rukou objal útlá záda.

Bylo to ochranitelské gesto a ona si při něm vychutnávala lásku, která z něj prýštila. Zalévaly ji nádherné emoce uspokojení a zamilovanosti. Chtěla, aby její pocity sdílel - přála si poskytnout mu totéž, co dal on jí. Ještě několik chvil setrvala v láskyplné náruči, a pak se pomalu vymanila. V očích jí zasvítily rošťácké ohníčky, když sjela dlaní po mužné hrudi a motýlím dotekem pohladila svaly na břiše.

Zavzdychal - vlastně skoro zaúpěl - když prsty obemkly zbytnělý úd, pohladily ho a špička ukazováku obkroužila naběhlý vrcholek, nyní již zvlhlý jasnou výzvou. Dobře věděla, jakým způsobem vynést milence do výšin blaženosti. Zvolila rytmus i tlak, které ho během krátké chvíle přivedly k vytržení. Mimikou i steny vyjadřoval rostoucí vášeň. Poddával se umným dotekům, opojený a zahlcený bušící touhou.

Jakmile poznala, že se blíží vrchol, sklonila se a její jazyk zalaškoval s tvrdou špičkou penisu. Vykřikl a celý se napjal. Pochopila, že chce okamžik orgastické smršti oddálit a přizpůsobila se, aby jeho rozkoš nezkrátila.

Přesto netrvalo déle než minutu a její ústa naplnil horký, slaný nektar. Pokračovala v laskání, dokud neustal poslední drobný záškub a tělo pod ní zcela neochablo. Teprve pak zvedla hlavu a natáhla se vedle svého milence. Přitiskl si ji k boku: beze slov, ale s jasným poselstvím citů. Zavrněla a přehodila nahé stehno přes chlupaté nohy.

Nepotřebovali mluvit, alespoň ne teď. Doznívalo v nich vzájemné odevzdání a sdílená intimita. Vydechovali ve stejném rytmu a nechali na nahé kůži zasychat pot.

Otočila hlavu, zadívala se k oknu a ospale mžourala do modré tmy, která již vystřídala smrákání. A vtom skrz sklo zcela zřetelně spatřila ženský obličej. Pootevřela ústa, ale dech jí zamrzl na rtech. Hleděla do cizí tváře, jíž dominovaly vytřeštěné oči plné bolesti. Ten obraz byl tak živý, že nemohlo jít o iluzi. Ale skutečné to přece taky není! blesklo jí myslí.

Zamrkala a zaostřila, a pak se zvedla na lokti. V ten moment druhá žena otevřela ústa, z nichž se vyřinul mocný proud krve. Potřísnil okenní tabuli, která vmžiku zrudla stékajícími stružkami. Zmučená tvář pod tou záplavou docela zmizela…

Zaječela tak příšerně, až ji zvuk vlastního hlasu vyděsil. Přepadl ji při tom pocit, že její srdce udělalo několik kotrmelců a vyletělo z hrudi kamsi do nenávratna.

***

Zvonek cinkl nesměle, vlastně nenápadně. Přesto starou paní podřimující u televize vylekal tak, že nadskočila. „Kruciš, koho to sem nesou všichni rohatí,“ zamžourala do namodralého světla a stočila opotřebovaný zrak k masivním kukačkám. Ukazovaly chvíli po desáté.

Namáhavě vstala, přitáhla si k hubeným ramenům tenký svetr, a přešla k oknu. Odhrnula závěsy a vyhlédla do houstnoucí tmy. Její domek stál na samotě - po manželově smrti se ani přes opakované naléhání dětí nepřestěhovala do centra, kde by měla větší pohodlí. Tady prožila většinu svého šestasedmdesátiletého života a přála si tu i zemřít.

Nyní zaostřila na postavu za brankou, již jen spoře osvětlovalo nebe poseté hvězdami. Její slabé oči rozpoznaly mužskou siluetu. Měla dojem, že jí ten člověk kyne na pozdrav, a tak otevřela okno.

„Hledáte někoho?“ zavolala.

„Dobrý večer, madam!“ ozval se melodický, kultivovaný hlas. „Moc se omlouvám, že vás ruším v tuhle hodinu. Je mi to velmi trapné, ale dostal jsem se do prekérní situace a potřeboval bych malou pomoc. Máte prosím telefon?“

Jeho projev byl příjemný a z tónu čišela kajícnost. Navíc měl jistojistě potíže, a jako že se jmenuje Jakubisková, ještě nikdy neodmítla člověka v nouzi. „To vite, že mám. Mobil, mladí mi ho vnutili,“ přikývla. „Chcete si zatelefonovat?“

„Ano, když budete tak laskavá. Totiž, měl jsem kousek odtud na hlavní silnici menší kolizi. Srazil jsem zajíce - vběhl mi pod kola, chudák. A teď, nevím proč, nemůžu znovu nastartovat. A jako naschvál mám úplně vybitý mobil. Murphyho zákony, řekl bych. Široko daleko tady kromě vašeho domku nic není. Telefonní budka, hospoda, benzinka… Moje manželka už bude šílet strachy, kde jsem, a taky si musím zavolat odtahovku.“ Bezradně pohodil rameny, což jí neušlo ani v šeru.

„Božíčku, to je smůly!“ pokývala soucitně hlavou. „No šak poďte dál, je otevříno. Ta branka beztak dávno nefunguje, jak by měla. Eště můj nebožtík se s tím chystal něco udělat…“ Pak mávla rukou, protože stav branky toho muže logicky nezajímal.

„Díky bohu, že jsem na vás narazil!“ zvolal s vděčností. „Samozřejmě vám zaplatím všechno, co provolám. Budu stručný, slibuju, nechci vás zdržovat.“

„Ale šak si vyřiďte, co je třeba.“ Gestem ho pozvala dál, a odebrala se do předsíně.

Když otevřela dveře, stál už na rozpraskané dlažbě před nimi. Takhle zblízka působil sympaticky a udělal na ni dojem i tím, že byl upravený jako ze žurnálu. Nazrzlé vlasy měl pečlivě učesané a plnovous podobné barvy střižený podél hrany čelisti. Modrý oblek mu perfektně padnul a v očích svítily omluvné jiskřičky.

„Ještě jednou moc děkuju, že jste se obtěžovala,“ položil ruku, na níž se zaleskl snubní prsten, doprostřed hrudi. „Nezůstanu vám nic dlužen!“

„Ale dyť vo nic nejde,“ ukázala v úsměvu umělý chrup. „Poďte za mnou, donesu ten telefon. Aspoň vaši pani uklidníte – eště, že takový hračky dneska existujou, že? To za našich let…“ Otočila se k muži zády a zamířila zpátky do pokoje, kde rozsvítila a rozhlédla se. Ta skleróza, zakroutila nad sebou hlavou, zatímco pátrala očima po nábytku. Jaktěživo si nezapamatuje, kam co položí – zvlášť, když si mezitím zdřímne.

„No jo, tam je!“ všimla si konečně přístroje: ležel vedle televizního ovladače. Udělala dva kroky a sehnula se, když vtom za ní zazněl nějaký zvuk, snad šustot látky. Nijak ji to nevyvedlo z míry a klidně se obrátila zpět k nečekanému návštěvníkovi. Jakmile si však všimla jeho rukou, ztuhla a zalapala po dechu - měla stoprocentní jistotu, že když mu otevírala, byly holé. Nyní je však halily rukavice z tenké kůže.

Hrklo v ní – něco takového mohlo znamenat jenom problémy. Proč by si zakrýval ruce, kdyby měl čisté úmysly? Mimoděk přitiskla mobil k ňadrům a ucouvla. Teprve pak zvedla pohled k cizincovu obličeji: vstřícně omluvný výraz zmizel - z očí teď sálal krutý chlad. Velmi pomalu si promnul ruce, a pak se k vyděšené důchodkyni přiblížil. Jeho pohyby připomínaly šelmu těsně před útokem.

„Co to… co po mně chcete?“ vyhrkla přiškrceně.

„Dej to sem, matko,“ zadíval se na mobil, který svírala v bezkrevných prstech, a napřáhl rozevřenou dlaň. To gesto nepřipouštělo námitky. „A žádný pitomosti, jestli nechceš zažít peklo na zemi, jasný?“ dodal způsobem, který by většinu lidí přiměl k poslušné poddajnosti. Jeho tón mrazil do morku kostí.

S plným vědomím, že se vzdává jediné věci, která by jí teď mohla být užitečná, mu telefon podala. Ruka se jí při tom chvěla stejně jako pootevřené rty. „Neubližujte mi, prosím. Vemte si, co chcete,“ hlesla ochraptěle. „Mám tu nějaký peníze, šperky…“

„Hele, klídek, jo?“ zaleskly se v pohrdavém úsměvu dokonale rovné zuby. „Obsloužím se podle svý libosti, žádnej strach.“

Než se nadála, přikročil těsně k ní a jeho pravačka vystřelila vzhůru. Dopadla na křehkou bradu jako dělová koule: před očima se jí rozprskl milion zlatých hvězdiček. Padla naznak a jen taktak si nesrazila vaz o hranu stolu. Přesto zůstala při vědomí – pouze čelistí a později i celou hlavou jí začala tepat tupá, dunivá bolest.

Tiše zasténala.

„Ty máš ale tuhej kořen, babo,“ ucedil se studeným posměchem. Ozval se tichý skřípot, když hranou boty odsunul prastarý konferenční stolek - nedalo mu to žádnou práci. Pak poklekl na jedno koleno a přiblížil k vyděšené ženě tvář.

„Škoda, že nestojíš za to, abych si s tebou pohrál jako chlap. V tom sem fakt dobrej. Jenže víš, netěšilo by mě to. Mužskej potřebuje rajc, chápeš, ne seschlou švestku. No, nevadí. Něco už vymyslím,“ usmál se stylem, ze kterého se jí udělalo mdlo. „Užijem si i tak, neboj. Ale zatím se tu porozhlídnu. Tak se ještě trochu prospi, bude se ti to hodit.“

Znovu se rozpřáhl a ona zadoufala, že ji druhou ranou rovnou zabije. Cokoli bylo lepší, než možnost, že zůstane v jeho moci bez šance se bránit.

Avšak než pěst dopadla, zazvonil v mužově kapse její mobil.

Zarazil se, ale pouze na zlomek sekundy. Pak telefon rázně vytáhl a mrkl na displej. „Kdo je Kačenka?“

Jen cosi zasípala.

„Co to meleš?“ popadl ji za bradu a tvrdě stiskl povolenou kůži, na níž rudla čerstvá podlitina. „Zopakuj to!“

„Dcera…“ zopakovala o poznání silnějším hlasem, a se slzami v očích.

„Vem to a řekni jí, že seš v pohodě. Jasný?!“ Vrazil jí přístroj do ruky. Když se k ničemu neměla, svižně vytasil nůž s dlouhou čepelí a přiložil ho k roztřesenému hrdlu. „Tak bude to?“ zašeptal kluzkým, vražedným tónem.

Vůbec nechápala, jak je možné, že dokázala hovor přijmout a dokonce se celkem normálním hlasem ohlásit. „Ahoj, Kačko…“ pozdravila. Muž ji rentgenoval očima a ostří přitom protrhlo tenkou kůži. Neslyšně zalapala po dechu. Jeho další pohled však stačil na to, aby pokračovala tak, jak jí nařídil. I přes hučení ve spáncích rozpoznala v dceřině hlase náznak znepokojení, když se ptala, zda je v pořádku. Vetřelec to zaslechl také a očima ji vybídl k patřičné odpovědi.

„Ale jo… to víš, že jo,“ vypravila ze sebe. „Jenom jsem unavená, dneska byl špatnej tlak…“ Potlačila polknutí – jednak aby skryla nervozitu, především však kvůli ostří přiloženému příliš těsně k ohryzku.

„Aha. Promiň, že volám tak pozdě. Měla jsem odpolední a nedošlo mi, kolik je. Jenom se chci zeptat, jestli počítáš s tím zítřejším obědem? Břeťa tě vyzvedne v půl dvanáctý,“ zareagovala žena na druhém konci linky.

Cizinec velmi pomalu zakroutil hlavou zleva doprava a varovně pohnul nožem. Pochopila.

„Víš, asi zůstanu doma. Dneska jsem nestála za nic. Budu… budu ráda, když si spočnu. Navíc je furt to vedro. Sejdeme se příští víkend…“ Poslední větu dodala spíš pro sebe: v naději, že se další soboty vůbec dožije.

Na dceřin dotaz, jestli si to nechce rozmyslet, zareagovala negací a omluvou s tím, že si půjde lehnout, protože s ní není kloudná řeč – to proto, že nezvaný host zřetelně naznačil, aby už hovor ukončila.

„Ještě se ti ozvu,“ rozloučila se Kateřina.

„Dobrou noc,“ odpověděla ležící žena dutě.

Neznámý jí telefon vyškubl z ruky a odhodil ho za sebe. „Tak, výborně. Hodná,“ zapředl, a pak ji s děsivou něhou pohladil studenou ocelí po tváři. Hrůzou se celá napjala, což ho podnítilo k samolibému smíchu.

Pak však nebezpečně vyhlížející nástroj odložil na pohovku – skoro se s ním při tom mazlil. Ulevilo se jí a vůbec neřešila lepkavý pramínek krve, stékající ke klíční kosti. Pomalu vsakoval do šedé vlny svetru.

„No, a teď tedy,“ přimhouřil muž víčka, přičemž z jeho duhovek tryskal surový chlad, „na chvíli opravdu dobrou noc.“ Než se nadála, udeřil ji hranou dlaně do spánku - v okamžiku ztratila vědomí.

Zvolna vstal a chvíli si s pohrdavým výrazem prohlížel zhroucené tělo. „Teď by ses měla vidět,“ prohodil polohlasně. Pak se rozhlédl. Omšelý a přeplněný obývák neskýtal nic, co by mu stálo za pozornost, a tak se rozhodl rovnou připravit scénu pro svou práci… V každičké buňce přitom cítil vzrušené mravenčení.

***

Probudil ji vlastní křik. Koupala se v potu a před očima jí doznívala příšerná scéna z noční můry, která začala tak nevinně. Erotické snění tvrdě přebil krvavý výjev s přídechem neskutečna. Do ušních bubínků se jí zabodly ostré jehličky a ona až po chvíli pochopila, že ten nepříjemný zvuk vydává přístroj hlídající její tělesné funkce.

Na obzoru za okny dozníval růžový náznak červánků. Byla ráda, že ještě není úplná tma – momentálně se jí děsila. A nedokázala se také zbavit dojmu, že ta snová hrůza má něco společného s jejím stavem, jakkoli se to zdálo nesmyslné.

Ozvalo se cvaknutí kliky, a tak namířila pohled ke dveřím. Místnost zalilo namodralé světlo studených zářivek, které ji skoro oslepilo.

„Děje se něco?“ mladá sestřička svižně zamířila k posteli, aby překontrolovala obrazovky nad ní. „Hodně se vám zvýšila tepová frekvence…“

Chvíli jen mlčky dýchala, než zavrtěla hlavou. „Ne, nic. Měla jsem jenom… sen. Dost děsný. Naštěstí jsem se probudila.“

Ošetřovatelka ještě chvilku sledovala monitory, a nakonec pokývala hlavou. „Už se to zlepšuje,“ pronesla s úlevou. „Asi to opravdu způsobil ten sen. Nechcete mi povědět, o čem se vám zdálo? Třeba vás to uklidní,“ navázala soucitně.

O odpovědi přemýšlela jenom chviličku. „Ráda bych,“ zalhala. „Hrozně mě to vylekalo, ale když jsem se probudila, bylo to celé pryč.“

„Tak je to asi nejlepší,“ natřepala jí dívka přikrývku. „Máte úplně propocené lůžkoviny,“ svraštila čelo. „Víte co, já vám to rovnou převléknu - nebudete spát ve vlhku.“

„Děkuju,“ souhlasila s povděkem, že teď nezůstane sama. Mladá sestřička celou dobu, co vyměňovala povlečení, živě brebentila. A ačkoli jí ta slova šla jedním uchem tam a druhým ven, cítila se v její přítomnosti o něco klidnější.

Když pak osaměla, znovu si v hlavě přehrávala závěr svého snu. A čím víc o tom přemýšlela, tím silněji se utvrzovala v tom, že šlo o mix stresu z neznámých událostí, které má za sebou, otřesu mozku a léků, co dostává. V její paměti rozhodně neexistuje vzpomínka, která by se podobala tak hroznému obrazu.

Vždyť taková věc snad ani není reálná! říkala si. Třeba jenom nedávno viděla nějaký strašidelný film a její poškozená mysl to promítla do spánku.

Jak jinak, usoudila nakonec, a spustila víčka. Třebaže jí v žilách stále koloval uspávací prostředek, cítila se nepříjemně bdělá. Zamrzelo ji, že nepožádala o další dávku tlumícího léku, ale pak to nechala být.

Dalších několik hodin strávila tím, že se pokoušela povzbudit stávkující paměť, aby vydala alespoň náznak informace, kým vlastně je… Bohužel marně.

***

Aleš nakonec Hynkovi vstříc vyšel. Směnka, která ho teď pálila v kapse, byla sice nekřesťanská, ale on podprahově cítil, že výhru má jistou. Zápas se měl hrát v noci a Hynek byl odhodlaný i přes sílící únavu nezamhouřit oči. Výsledky chtěl znát co nejdřív.

Zatímco se blížil domů, na jeho srdce zaútočily ostny obav, jak se k němu Karin zachová. Nenajde přede dveřmi sbalené kufry? Případně mohl narazit na jejího rázného otce, což by bylo ještě horší. Lenert svou rodinu zbožňoval a do krve hájil. Nevybíravý slovní útok vůči dceři v něm mohl vyvolat nepředvídatelnou reakci…

Když zvedl oči k oknům jejich bytu, nezahlédl žádné světlo. Buďto Karin stáhla rolety, anebo už odešla do ložnice, která byla obrácená do dvora. Přemýšlel, jestli to tak nakonec není lepší. Pozdější konfrontace, navíc s vítěznou částkou v ruce, mu přece jen mohla zajistit polehčující okolnosti.

Do předsíně vklouzl tiše jako myška, skopl boty a v ponožkách se vydal do kuchyně. Překvapilo ho, když vedle dřezu našel použitou sklenici, ze které před odchodem hltal vodu. Karin díky vrozené pořádkumilovnosti uklízela všechno nádobí do myčky: možná se ale rozhodla, že pro něj nehne prstem. Opatrně otevřel nerezová dvířka a vložil sklenku dovnitř.

Pak vyrazil na průzkum – tmavý obývák zel prázdnotou a dveře do ložnice zůstaly dokořán. Nakoukl dovnitř, ale Karin nezahlédl. Koupelna byla ve stejném stavu, v jakém ji zanechal on. Žádná stopa po tom, že by ji použil kdokoli jiný.

Pocítil nepříjemný stah okolo žaludku. Takže ho opustila? Došla jí trpělivost a místo, aby dál tlačila na jeho vystěhování, odešla sama? Bylo to pro něj šokující, protože něco takového nečekal. Vždyť se o byt bila jako lvice a nehodlala mu ho přenechat?

Napadlo ho zkontrolovat její věci. Měl dojem, že jak kosmetika, tak oblečení jsou na svých místech, i když úplně jistý si nebyl. Těžko říct, jestli něco chybí – v Karininých skříních a přihrádkách se nikdy nepřehraboval. Sotva se vyznal v těch svých. Ale i tak zneklidněl – tahle situace zaváněla definitivními kopačkami.

Neměl by jí zavolat? Neviděli se přes čtyřiadvacet hodin – teď už byla skoro půlnoc. Na druhou stranu včera stoprocentně utekla k rodičům, kde má k dispozici pokoj i náhradní oblečení. Nakonec usoudil, že telefonovat jí k nim - a navíc takhle pozdě - není rozumné. Jak se říká: ráno moudřejší večera.

Teď by se měl především osvěžit sprchou a uvařit pořádné kafe, aby zvládl těch několik hodin na internetu. A taky si ve všech ohledech držet palce, vyhranou sázkou počínaje. Přinutil se ke klidu, zapnul kávovar a odkráčel do koupelny.

***

„Mladá paní?“ Trhla sebou - po mnoha probdělých hodinách a lehké snídani na ni dolehla únava, takže začala podřimovat.

„Ano?“

„Přišel za vámi komisař od policie, prý má pár otázek. Můžu ho za vámi vzít?“ dotázala se zdravotnice skloněná nad postelí.

„Určitě!“ vyhrkla bez váhání. Už včera za ní byl mladý příslušník, který udělal několik jejích snímků a sepsal s ní záznam. Vzhledem k tomu, že mu neměla co říct, skončila návštěva dost rychle a nic z ní nevyplynulo.

Teď však pocítila náznak vzrušení – možná se už přišlo na něco, co pomůže poodhalit tajemství její identity! Přála si o sobě zjistit úplně všechno, ačkoli netušila, jak s tím naloží, ani co bude dál. Při každém usínání doufala, že s probuzením bude její paměť zpátky – tyhle naděje však zůstávaly nenaplněny.

„Dobře,“ usmála se ošetřovatelka. „A kdyby toho na vás bylo moc, klidně zazvoňte. Zachráníme vás,“ zamrkala.

Třebaže ji stále neopouštěla bolest hlavy a celkově jí nebylo do skoku, nehodlala tuhle nabídku využít. Potřebovala zjistit, kdo je - za každou cenu! „To nebude nutné,“ odmítla tedy s rozhodností.

Netrvalo dlouho a ve dveřích se objevil vysoký pětačtyřicátník v civilu. Jedna ze sester jí ráno přinesla zrcátko, takže měla tu čest spatřit svůj obličej beze stopy líčidel. Pár modřin a škrábanců mu na půvabu nepřidalo a o vlasech bylo lepší vůbec nemluvit. Jedním slovem - katastrofa.

Ve společnosti cizího muže si teď připadala jako naprostá ubožačka.

Jenže neměla na vybranou – musela zkrátka fungovat. A tak aspoň narovnala ramena a nasadila vstřícný výraz.

„Dobrý den, slečno… nebo mladá paní,“ promluvil policista a zavřel za sebou. Cvaknutí dveří nebylo téměř slyšet.

„Dobrý,“ odvětila a zůstala na něm viset očima. Pár vteřin stál na místě a pak vykročil k ní. Přejel bystrým pohledem nevelký prostor. Jakmile našel, co hledal – bílou plastovou židli – natáhl se pro ni a přisunul ji k posteli. Byla na první pohled tvrdá a nepohodlná, ale jemu to zjevně nevadilo. Namířil na ni ukazovák. „Nebude vadit, když se posadím? Při mé výšce to bude praktičtější. Brzy by vás bolelo za krkem.“

„Poslužte si,“ přikývla. Přestože rysy jeho obličeje působily stroze, vystupováním si ji naklonil. Alespoň prozatím se choval empaticky a ohleduplně. Ačkoli to jeho kolega předchozího dne také.

Když se policista poskládal do židličky, sáhl do kapsy a vylovil vizitku s kulatým logem. „Jsem komisař Eduard Reichl, vyšetřovatel,“ představil se a odložil kartičku na kovový noční stolek. „Podal bych vám ruku, ale asi byste to momentálně neocenila,“ mrkl na kanylu zavedenou v její pravačce.

Jen se slabě usmála a pak na něj vrhla odhodlaný pohled. „Asi máte pravdu. Ale myslím, že zdvořilosti můžeme nechat stranou, co říkáte? Předpokládám, že jste tady proto, abyste mi pomohl zjistit, kdo jsem,“ šla rovnou k věci.

Její přímost komisaře viditelně potěšila. „Souhlasím,“ přikývl bez váhání. „A ano i ne,“ dodal pak.

„Počkejte… Myslela jsem, že jste už něco zjistili…?“ Lehce se zamračila.

„Zatím ne, ale kolegové na tom pracují. Mezitím se nicméně ukázalo, že jste mohla být svědkem zločinu. Můžete nám hodně pomoct, pokud si vzpomenete na nějakou skutečnost z noci, kdy jste se zranila. I přesto, že trpíte amnézií, by se mohly objevit nějaké střípky, které nás nasměrují k pachateli vážného trestného činu.“

„Jakého?“ hlesla.

„Bohužel jde o vraždu. Někdo zabil mladou ženu. Nemohu rozebírat detaily, ale bylo to dost brutální. V každém případě uvítáme vaši spolupráci.“

Na pažích jí vyvstala husí kůže – okamžitě si totiž vybavila děsivý sen. S vědomím, že jí samotné nijak nepomůže, když o něm začne hovořit, nejistě zakašlala.

A žádnou službu tím neprokážu ani té zavražděné, pomyslela si vzápětí.

Pravda byla jednoduchá: jestli si něco nepřála, tak namočit se do nějakého vyšetřování. Neměla zájem o potíže. Chtěla jediné - získat zpátky svůj svět, tvrdošíjně zahalený do husté mlhy. Opět žít vlastní život místo bezúčelného povalování na nemocničním lůžku, aniž tuší, kam má jít, až se zotaví.

A tohohle komisaře zajímá jediné – vyřešit případ vraždy. Rozuměla mu, ale nic to neměnilo na faktu, že o ni mu nešlo. Což ji celkem zklamalo. Kromě toho mu nemá co nabídnout, protože jedna noční můra nic neznamená. Navíc nebyla v ničem vypovídající, ospravedlnila sama před sebou své mlčení.

„Je mi líto,“ zavrtěla hlavou, „ale nemůžu vám pomoct. Z té noci si nic nepamatuju. Nevím, kdo jsem, ani jak jsem se dostala tam, kde mě našli. Prostě mám absolutní okno. A upřímně, myslela jsem, že jste tady především kvůli mojí identifikaci. Že už něco víte.“

„Bohužel, ale věřím, že se to brzy změní. Každopádně pro to uděláme maximum. Vaše fotky se porovnávají s registrem obyvatel a seznamem pohřešovaných osob. Taky jsme je zveřejnili v médiích, nějaký občan vás může poznat.“

„No, to je tedy paráda,“ odvětila nakysle a zatahala se za zplihlý pramen vlasů. „Zrovna teď jsem hotová královna krásy…“

Reichl se omluvně usmál. „Ale no tak… vypadáte dobře.“

Vrátila mu pohled nabitý skepsí, nakonec však odevzdaně pohodila rameny. „Marnivost stranou,“ vzdychla.

Souhlasně přikývl. „To ano. Na fotkách přece nezáleží. Hlavní je zjistit, kdo jste. Ale ještě jednou zdůrazňuji, jak klíčové mohou být záblesky vzpomínek, kterým třeba ani nemusíte přikládat důležitost. Nenechávejte si je pro sebe.“

„Chápu,“ zamumlala tiše. „Jestli si něco vybavím, ozvu se,“ mrkla na navštívenku po své levici. „Teď je to stejně bezpředmětné. Možná mi věci začnou naskakovat, až se dozvím něco o sobě? Nevím,“ pokrčila rameny.

Policista si ji pár chvil beze slov přeměřoval – snad vážil, nakolik má význam na ni dál naléhat. Pak zřejmě usoudil, že je to zbytečné, krátce pokýval hlavou a vstal. „Dobře, prozatím vám poděkuju. Už vás nebudu trápit. Ale prosím, myslete na mě v případě, že se vám cokoli vybaví. Můžu se na to spolehnout?“

Slíbila mu to.

KAPITOLA 4.

Blonďatá, pečlivě upravená penzistka ve volných kalhotách a haleně vyhlédla skrz okenní tabuli do sluncem zalité zahrady a pomyslela si, že počasí to už přece jen trochu přehání. Vedra byla nesnesitelná a se svou hypertenzí je snášela obzvlášť špatně. Připadala si jako v sauně, kterou odjakživa nesnášela. Vyndala z lednice džbán s chlazenou citronádou a přešla do obýváku, kde se nad křížovkou mračil její manžel Jan.

„Dáš si?“ zeptala se a zacinkala kostkami ledu o sklo.

„Hm?“ vzhlédl od časopisu. Oči za skly brýlí na ni civěly zcela nepřítomně, takže hned pochopila, jak zbytečná její otázka byla.

„Ale nic,“ zabručela a vytáhla z vysoké skříňky dvě sklenice. Proč se vůbec namáhá s dotazováním? Dobře ví, že když se Honza ponoří do nějaké činnosti – duševní či manuální - nevnímá okolí a nereaguje. A pokud, tak automaticky jako zrovna teď.

Postavila mu studené pití k ruce a právě hodlala svlažit vlastní hrdlo, když z kuchyně zazněla jásavá melodie jejího mobilu. Jakmile zjistila, kdo volá, trochu nakvašeně stiskla rty, přesto však hovor přijala.

„Ano?“ pronesla strohým způsobem.

„Paní Alenko?“

„Pro tebe jsem paní Lenertová,“ odvětila studeně. Hynkův hlas poznala okamžitě, a přestože zněl zdvořile až podbízivě, nedokázala ovládnout podprahovou zlost, kterou vůči dceřinu bývalému partnerovi cítila. Karin ho milovala, plánovala s ním společnou budoucnost, a on ji tak zklamal! Propadl hazardu jako nějaký prostoduchý nevzdělanec.

Ozvalo se hlasité polknutí, jež v ní vyvolalo pocit zadostiučinění. Byla ráda, že její narážku pochopil – do rodiny ho už nepřijmou. Za žádnou cenu.

„Omlouvám se. Jenom jsem… totiž, mohl bych mluvit s Karin?“

„Cože?“ světlé obočí vyletělo nahoru. „Měla by být u nás?“

Telefon na pár vteřin překvapeně ohluchl.

„Haló?“ povzbudila Lenertová Hynka k  reakci. „Stalo se snad něco, o čem ještě nevíme?“

„Já… my… ehm…“ zakoktal zjevně zaražený mladý muž. „Karin u vás opravdu není? Jste si jistá?“ zeptal se opatrně.

„Pod postele ani do skříní jsem se nedívala, ale řekla bych, že ne. Tak povíš mi konečně, o co jde?“ vyjela netrpělivě.

„Totiž, víte, předevčírem pozdě večer jsme se dost pohádali a… no, Karin odešla pryč. Měl jsem za to, že k vám.“

„Jakže?! Pohádali… před dvěma dny - večer nebo v noci? A Karin někam zmizela… a tys s ní od té doby nemluvil? Ani nevíš, kde je?! Jsi vůbec normální? Proč ses neozval dřív?“ hlas Karininy matky postupně nabíral na decibelech, což vyburcovalo i jejího manžela. S tužkou v ruce a brýlemi posunutými ke špičce nosu se objevil za jejími zády.

„No, já nevím… Je to složitější. Chtěl jsem Karin dopřát čas, ale teď jsem to už nevydržel a zavolal jí. Jenže telefon má tady...“

„Proboha! Co jsi to za nezodpovědného chlapa? To, že jste se s Karin rozešli, je jedna věc. Ale tobě nebylo divné, že se dvě noci neukázala doma? A až teď jsi zjistil, že si nevzala ani mobil?!“ Teď už Lenertová křičela hodně hlasitě.

„Já jsem… víte, po té hádce jsem se opil. Byl jsem rád, že jsme se s Karin minuli. Až pak, další večer, mi došlo, že se nevrátila. Ale nekontaktoval jsem ji. To až teď, a nakonec jsem objevil její kabelku, telefon, prostě všechno… I doklady. Nenapadlo mě nic jiného, než se ozvat vám. Totiž ona… byla předevčírem dost rozrušená.“

„Ježíši!“ zaúpěla světlovláska a obrátila pohled zrcadlící hluboké obavy k Janovi. Beze slova odložil křížovky, přistoupil k ní a gestem ruky ji vyzval, aby mu Hynka předala. Z jeho výrazu bylo jasné, že část hovoru vyslechl a pochopil, o co jde. Ochable se telefonu vzdala.

„Hynku?“

„Ano, pane!“ odpověděl tak prkenným způsobem, že by to za jiných okolností vyznělo úsměvně. Karinina otce však způsob Hynkovy mluvy nepobavil.

„Jestli tomu dobře rozumím, odešla moje dcera předevčírem navečer…“

„V noci!“ zahalekala za ním Lenertová, ale manžel se nenechal vyrušit.

„… z domu jen tak, bez osobních věcí, a tys na to přišel až dnes dopoledne.“ Z jeho tónu zazníval tvrdý odsudek.

„No… ano.“

„Mobil a všechno ostatní zůstalo v bytě.“

„Kromě klíčů…“ hlesl Hynek slabým hlasem.

„Byls v ateliéru?“

„Jo… a nic. U Marty taky není.“

„A tos zjistil až teď?!“

„Já… ano…“

„Jsi pořádný idiot!“ zaburácel Lenert. „Nejradši bych tě popadl pod krkem a vytřásl z tebe duši! Mohlo se jí něco stát, ty pitomče!“

„Já vím, teď už je mi to taky jasné…“

„Na to ti sere bílý tesák!“ zařval Lenert, načež hovor bez milosti ukončil. Mrštil přístrojem do polstrované sedačky, jako by snad něco zavinil. Svou ženu tím z míry nevyvedl. Přiskočila k němu a popadla ho za paži.

„Co teď budeme dělat? Bože… kde… Kde Karin může být?“ skoro vzlykla. Na mysl jí naskočilo hned několik tragických scénářů. Vždyť ustavičně čte nebo slyší o různých vraždách, znásilněních nebo únosech! A Karin je celkem známá. Co když… Udělalo se jí nevolno, a ona téměř upadla do nejbližší židle.

„Jedu na policii nahlásit pohřešování,“ pronesl Jan oznamovacím tónem, a bez ohlédnutí zamířil do předsíně. Neřešil, že na sobě má tepláky a starou kostkovanou košili potřísněnou ranní kávou. Serval z háčku klíče od auta, popadl koženou tašku s doklady a telefon, a nakonec hrábl do botníku.

„Počkej na mě!“ vyběhla za ním Alena, celá dýchavičná. Měla pocit, že ji co nevidět postihne srdeční zástava. Teď si ji ale nemohla dovolit – potřebovala zjistit, co je s její dcerou. Byly v pravidelném kontaktu, nikoli však na denní bázi. Běžně se tak stávalo, že spolu dva tři dny nemluvily. Probůh, ale jestli se přihodilo něco zlého…

Vklouzla do sešlapaných sandálů a spěšně následovala manžela ze schodů na dvůr. To už nasedal za volant a startoval. Obvykle řídil s rozvahou, dnes však zapomněl na předpisy. A z jeho mimiky vyčetla, že je ochoten fyzicky atakovat každého dopravního policistu, který by se ho pokusil brzdit. Naprosto s ním souhlasila a seděla vedle něj tiše jako pěna, třebaže to s ní v zatáčkách i přes zapnutý pás házelo všemi směry. Jejich vesnice byla od města vzdálená necelých dvacet kilometrů, a oni je zdolali v rekordním čase.

Na policejní stanici dorazili těsně před polednem. Oba zrudlí a rozčilení tak, že se k nim službu konající příslušník hned obrátil, přestože v nevelké místnosti posedávalo několik dalších lidí, kteří přišli před nimi.

„Co se stalo?“ vyhrkl podsaditý padesátník v uniformě. Pečlivě si změřil napřed muže, a pak roztřesenou ženu.

„Ztratila se nám dcera!“

„Dcera někam zmizela po hádce s přítelem, a nevíme kde je!“ Lenert i Alena vykřikli současně, a ačkoli byla její věta podstatně delší, stihla ji vyslovit stejně rychle.

Policista se zadíval z jednoho na druhého. „Kdy přesně zmizela?“

„V noci ze čtvrtka na pátek… říkal její bývalý přítel,“ ozval se tentokrát pouze Jan.

„Dcera je místní, rozumím tomu správně?“

„Ano.“ Lenert přidal Karininu adresu.

Následoval další rychlý dotaz. „Kolik let je vaší dceři a jak se jmenuje?“

„Třicet čtyři…“

„Karin Mindlová!“

Tentokrát promluvili opět unisono.

„Nemůže být třeba u přátel?“

„Není nikde. Odešla z domu pozdě večer bez peněz, dokladů i telefonu. Tohle u ní není normální,“ zavrtěl Lenert hlavou.

Strážník se na chvíli zamyslel, a pak spíš pro sebe pokýval hlavou. Mezi obočím mu vyskočila kolmá vráska, zatímco přelétl krátkým pohledem ostatní čekající. „Omluvte mě na okamžik. Pošlu sem kolegu,“ oslovil je, a znovu nasměroval pozornost k postaršímu páru. „A vy prosím pojďte se mnou.“

Alena si s Janem vyměnila vyděšený pohled a on ji automaticky objal okolo ramen. Zřetelně tak vnímal její třesavku i slzy, jež se tlačily do očí i jemu. Ten policajt něco ví, to je jisté. A on okamžitě pocítil obavy z nejhoršího. Dosud nikdy se nemodlil, ale v tuhle chvíli vyslal k nebesům úpěnlivou prosbu. Kéž je Karin naživu!

Jako ve snách následovali uniformovaného muže, který je zavedl do poměrně velké, světlé místnosti. „Posaďte se na chvilku. Zavolám šéfa,“ obrátil se na Lenertovy.

„Prosím vás, co je s naší dcerou?“ vyhrkla Alena, zatímco jí manžel pomáhal do židle s prohnutým dřevěným opěradlem.

„To vám teď nemohu s určitostí říct,“ zareagoval policista vyhýbavě, čímž oba vystrašil ještě víc. Pohlédli na sebe se zřejmou panikou. „Ale klid, prosím,“ dodal rychle. „Přijdou za vámi kolegové a všechno se vyřeší. Nechcete něco k pití? Vodu, kávu?“

„Nic,“ zavrtěl Lenert hlavou a Alena pouze kopírovala jeho pohyby. Brzy v pracovně osaměli. Setrvali ve vzájemném objetí celých deset minut, aniž řekli jedinou větu. Jako by se báli cokoli vyslovit. Nakonec tiše vrzly dveře a oni – stále mlčky - vzhlédli k vysokému muži s deskami v rukou, který se v nich zhmotnil.

„Dobrý den,“ pozdravil zdvořile. „Jsem komisař Reichl. Dostala se ke mně informace, že od čtvrteční noci pohřešujete dceru?“

„Ano,“ odpověděl Lenert cizím hlasem a pevně sevřel manželčinu studenou dlaň. Aniž si to uvědomil, zvedl se a Alenu tím přinutil vstát taky. „Vy víte, co s ní je?“ dodal s výrazem člověka, jemuž strkají hlavu do oprátky.

Zcela vážný Reichl obešel stůl a položil na něj to, co přinesl s sebou. „Ukážu vám pár fotografií. Tu noc, co zmizela vaše dcera, byly nalezeny dvě mladé ženy přibližně jejího věku. Jedna z nich bohužel podlehla zraněním, která utrpěla v důsledku vážného trestného činu. Druhá je naživu, ale zatím jsme neodhalili její totožnost, protože u ní došlo k úplné ztrátě paměti.“ Napjatě sledoval škálu emocí, jež při jeho slovech zrcadlily oči obou partnerů.

Tyhle situace neměl rád a pokaždé by se jim rád vyhnul. Sdělovat nejbližším příbuzným obětí, že jsou jejich milovaní po smrti - obvykle cizím zaviněním – se mu příčilo. A tady bylo téměř padesát ku padesáti, že se těm dvěma za chvíli zhroutí svět.

„Bože… bože… bože…“ mumlala světlovlasá paní. Manžel jí pomohl zpátky do židle a sám zůstal statečně stát. Reichla tím nepotěšil, protože měl dojem, že se o něj pokouší mdloby.

„Ukažte nám ty fotky,“ zachraptěl Lenert. Cokoli bylo lepší než nejistota, třebaže ho ničil strach z toho, co uvidí. S pevným odhodláním se komisaři zadíval do očí. Ani jeden z nich neuhnul pohledem.

„Dobře. Prosím, tady je to,“ přikývl mladší muž a vytáhl ze složky dva snímky o velikosti A4. Položil je na desku stolu tak, aby na ně měli oba manželé dobrý výhled. První obrázek zachycoval unavenou pacientku na posteli oddělení JIP. Druhý byl podstatně děsivější - mladou ženu s výmluvným zářezem na hrdle vyfotili přímo na pitevním stole. Posmrtné zabarvení kůže a zapadlá víčka dodaly snímku přízračný nádech.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Purpurové doteky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.