Dating you/Hating you

Copyright © Christina Hobbs, Lauren Billings, 2017

Translation © Tereza Suchá, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN 978-80-7565-326-0

kapitola jedna

Evie

Bulvár La Cienega se plazí jako nekonečný betonový had, bez kterého by se toto město bohužel neobešlo. Protíná Los Angeles ze severu na jih jako obrovská tepna procházející Čtvrtí studií – oblastí, kde se odjakživa nachází nejstarší filmová studia. Někdy je tato oblast označována zkratkou TMZ podle anglického výrazu „thirty-mile zone“ – třicetimílová oblast.

V době své největší slávy a dlouho před tím, než ostatní města začala lákat filmaře slevami na daních a velkými pobídkami, vznikala většina filmů právě tady. V průběhu desetiletí tudy protekly stovky milionů dolarů z filmových zakázek, přesto jsem nikdy neslyšela nikoho z filmové branže použít toto označení v běžné konverzaci. Rozhodně ne tak, jak byste to očekávali. Stejně jako turista, který o San Franciscu mluví jako o Friscu, každý, kdo by v souvislosti s Hollywoodem použil označení TMZ, o sobě prozradí, že je pouhým návštěvníkem tohoto města, který si před svým výletem dobře prostudoval Wikipedii. Zkratka TMZ je prostě natolik zastaralá, že si většina mých kolegů ani neuvědomuje, že bulvární webovky TMZ byly pojmenovány právě po této oblasti.

La Cienega se nijak neliší od většiny ulic tady v Hollywoodu: řady obchodů a restaurací postavených v podivných úhlech a zaplněných do posledního místečka, palmy a billboardy trčící proti šedomodré obloze a všudypřítomná auta. Směrem na sever si stále víc připadáte jako v hollywoodském snu. Kulisy strmých kopců jako by vyrůstaly přímo z asfaltu. Nad městem se tyčí nablýskaná okna a brány u příjezdových cest domů za miliony dolarů rozesetých po okolních svazích jako kostky ze hry Tetris.

Tento výhled je však jen pro ty, kteří si to můžou dovolit. Stejně jako většina lidí tady v Los Angeles i já zůstávám nohama na zemi a jediné, co vidím ze svého okna, je byt na druhé straně ulice obývaný polonahým marockým žonglérem.

Mohlo by to být i horší.

Ačkoli nenávidím La Cienegu a její neutuchající chaos, je to nejkratší cesta z jedné strany LA na druhou a kdokoli z místních vám potvrdí, že pokud tudy chcete jet autem, ze všeho nejdůležitější je správné načasování. Vyrazte ve dvě a za dvacet minut dojedete téměř kamkoli. Pokud ale vyrazíte v pět jako většina lidí, ujedete za hodinu stěží osm kilometrů.

Naštěstí většinou opouštím kancelář mezi posledními.

Vzhlédnu, když zaslechnu zaklepání, a uvidím Daryl v celé její kráse se zářivě blonďatými vlasy a modrýma očima, jak stojí ve dveřích. Zatímco já nezapřu své tmavovlasé a tmavooké rodiče, Daryl Hannah Jordanová je věrnou kopií své jmenovkyně a vypadá spíš, jako by právě vyplavala na scénu ve filmu Žbluňk!, než že vyrostla v San Dimas, tři domy ode mě.

„Pracovní den skončil už před hodinou,“ oznámí.

„Potřebuju jen dočíst ten článek, než půjdu.“ Instinktivně přimhouřím oči a prohlížím si ji. Ještě před pár hodinami měla Daryl na sobě sukni a opravdu vysoké podpatky. Teď se ale převlékla do nemocničního oblečení a své sluncem vyšisované vlasy si stáhla do culíku. „Dnes je ten večírek u Steph a Mikea. Doufám, že tohle je tvůj kostým.“

Daryl se nervózně snaží vyčistit neexistující skvrnu z lemu košile a mně je jasné, že mě zase nechá ve štychu.

„Ne,“ vydechnu.

„Omlouvám se,“ dramaticky se sesune na protější židli.

„Ty jsi ale kráva! Ty z toho vážně hodláš vycouvat?“

„Opravdu jsem tam chtěla jít! Ale zapomněla jsem, že jsem slíbila strejdovi, že se dneska večer stavím. Proč jsi mi to dnes odpoledne nepřipomněla? Víš moc dobře, že to máš v našem vztahu na starosti ty!“

Klesnu zpátky na židli. Daryl si vydělávala na školu u svého strýce v léčebných lázních a dokonale si užívala všech zaměstnaneckých výhod. Je to nádherná žena – má pevnou pokožku, dokonalá prsa a mezerou mezi jejími stehny byste mohli sledovat televizi. Zároveň však klidně přizná, že do určité míry za svou dokonalost vděčí průkopnickým snahám vědy a svého strýce, doktora Eliase Jordana, plastického chirurga. Daryl bude letos třicet a kromě práce v oddělení Televizní tvorby vypomáhá svému strýčkovi, což jí zaplatilo veškerá nedávná vylepšení. Stejně jako většina lidí v tomto městě se i ona rozhodla, že nikdy nezestárne.

Naštěstí už ji to nemusí trápit, protože ji hodlám sprovodit ze světa.

„Dnešek se tedy opravdu nepovedl.“ Zkontroluji si mobil, než ho hodím do kabelky. „Můžeš mi připomenout, proč tě mám mít ráda?“

„Miluješ mě, protože jsem ochotná poslouchat tvoje nekonečné historky ze světa filmu, a také proto, že se moje pasivita dokonale doplňuje s tvojí potřebou mít všechno neustále pod kontrolou.“

Kéž bych jí mohla nějak odporovat, ale uvedla dva pádné důvody. Vyrůstala jsem obklopená filmy, mám je prostě v krvi. Můj otec pracoval jako elektrikář pro Warner Bros. A moje máma česala a líčila snad v každém studiu ve městě. Když mi bylo osm, přesvědčila jsem je, aby mě nechali jezdit po škole na kole do nedaleké videopůjčovny – ano, jsem už tak stará – kde se mi podařilo přimět starého vrásčitého manažera Larryho, aby mě zaměstnal. Místo platu jsem si mohla zadarmo půjčovat filmy. V posledním ročníku na střední mi konečně začal dávat výplatu.

Procestovala jsem celý svět, ale LA vždycky bylo – a vždycky bude – mým domovem. Nejen že tu mám rodinu, moje srdce patří špíně, chaosu a nepsaným pravidlům Hollywoodu. To je důvod, proč jsem se stala talentovou agentkou. Nikdy jsem se nechtěla objevit přímo ve filmu, ale vždycky jsem toužila být u toho, když vznikal.

Taky je pravda, že chci mít vždy všechno pod kontrolou. To se Daryl naprosto trefila.

„Dobrá,“ řeknu. „Ale až mi příště nějaký klient domluví příšernou schůzku naslepo, kterou nebudu moct odmítnout, namaluješ si Eviin obličej a půjdeš místo mě.“

„Domluveno.“ Prohlíží si mě s nuceným úsměvem na tváři. „Nechci přilívat olej do ohně, ale ty máš svůj kostým v autě, nebo jdeš za nevrlou bankéřku s citem pro módu?“

Už jsem se chystala jí říct, co mi může s mým kostýmem, když otevřenými dveřmi přes její rameno zahlédnu pohyb na chodbě.

„Amélie!“ zavolám a obličej nakoukne dovnitř. „Co děláš dneska večer? Moc prosím, řekni, že nemáš nic v plánu, slečno Amélie Bakerová, děvče moje ze všech nejoblíbenější.“

„Musím vyzvednout Jaye z tábora,“ odpoví, „a zbytek večera hodlám strávit v pyžamu jezením raviol přímo z konzervy.“

Položím hlavu na stůl.

Pracuji v oddělení celovečerních filmů, zastupuji herce a herečky a Amélie pracuje jako zástupce vedoucího na personálním. Vzhledem k tomu, že dospěla dřív než většina z nás, je také hrdou matkou nejchytřejšího a nejkrásnějšího dvanáctiletého chlapce na světě.

Pomalu propadám zoufalství. „Je nějaká šance, že bys sehnala hlídání?“

Amélie vejde do místnosti a posadí se na opěradlo Daryliny židle. Má nakrátko střižené vlasy těsně lemující obličej. Tento styl se mi moc líbí a ráda bych ho sama vyzkoušela, ale vím, že se k tomu nikdy neodhodlám. Krátké vlasy zvýrazňují její zářivý úsměv, tmavou pokožku a lícní kosti.

„V pátek večer?“ Zní vcelku pobaveně. „Naprosto bez šance. Proč?“

„Protože Daryl je nejhorší kamarádka, kdežto ty jsi ta nejlepší?“

Její smích mi jasně naznačí, že nemá smysl naléhat, a já si povzdychnu.

„Máš velké plány?“ Ani se nesnaží zakrýt sarkasmus, když dodá: „Ne že bych očekávala, že budeš mít rande nebo tak něco, ale naděje umírá poslední.“

Narovnám se a dramaticky ukážu na Daryl. „Měla jsem jít na večírek tady s tou.“

„To je pravda,“ odpoví Daryl provinile, „ale zapomněla jsem a slíbila jsem strýci Eliasovi, že mu projdu účetnictví.“

Amélie nasadí mateřský tón a zahrozí na ni prstem. „Ne že si zase necháš něco udělat s obličejem.“

Daryl okamžitě změní téma. Většinou nekomentujeme, co Daryl provádí – je dospělá a my si myslíme, že je už tak dokonalá. Dělá to jednoduše proto, že chce, a nám do toho nic není. Na druhou stranu musím i já uznat, že to poslední dobou trochu přehání.

„Jenom malé poupravení.“ Daryl nonšalantně mávne rukou a potom se opět obrátí ke mně. „Když tak o tom mluvím, už budu muset jít.“

„Už také půjdu. Nemá smysl odkládat nevyhnutelné.“ Chystám se vložit pár pracovních složek do tašky, když si vzpomenu, co jsem právě četla. „Jenom v rychlosti. Viděly jste některá článek o Bradovi ve Variety?“ Ztiším hlas a rozhlédnu se po prázdné kanceláři. „Moment, není ještě tady?“

Amélie vykoukne ze dveří směrem ke kanceláři Brada Kingmana – viceprezidenta Price & Dickle, ředitele oddělení celovečerních filmů a neskutečného hajzla – vrátí se a zavrtí hlavou. „Řekla bych, že jsme tu jen my a Dudley.“

Ukážu na obrazovku svého počítače a ony se obě namáčknou za mě a čteme. „Nebylo to přímo o něm.“ Ukážu na článek. „Je tu zmínka, že ho viděli večeřet s Gabem Vestesem.“ Gabe je velmi známá filmová hvězda spolupracující s konkurenční agenturou CT Management. Vtipné je, že všichni vědí, že se Brad a Gabe nesnášejí, i když nikdo vlastně neví proč.

Daryl se narovná a vypadá nezaujatě. „To je všechno? Čekala jsem něco laciného a skandálního.“

Pohrdavě zamručím a vrátím se ke čtení článku. Na rozdíl od ní si nejsem jistá, že je tato zpráva bezvýznamná. Začíná ve mně hlodat podezření.

„Možná se usmířili,“ navrhuje Amélie.

Pokrčím rameny, ale přesvědčená o tom nejsem. „Takové věci Brad nedělá, pokud v tom teda nejsou peníze.“

„Klidně se tím zabývej, Nancy Drewová,“ řekla Amélie, „ale Jay čeká, takže já musím letět.“ Otočí se k odchodu, ale u dveří se ještě zastaví. „Než zapomenu, na stole mi dnes přistálo oznámení – nejspíš ho budeš mít tento týden v mailu, Evie – Brad odložil každoroční setkání vašeho oddělení, takže si to prozatím můžeš škrtnout z kalendáře.“

„Odložil? A bylo tam napsáno proč?“ Mé podezření se stupňuje. Brad pořádal odjakživa setkání našeho oddělení U Velkého medvěda v ten samý týden každý listopad.

„To neříkali,“ sdělí nám Amélie. „Já jen vím, že bylo odloženo na neurčito a že ty si určitě nebudeš stěžovat, že přijdeš o víkend v lesích ve společnosti tohoto chlápka.“

***

Pokud je vám tolik co mně a obýváte byt v domě se společným vchodem, nekonečnými chodbami a maličkými bzučáky na dveřích, úplně zapomenete na plíživý pocit beznaděje, který se okamžitě ohlásí, když přijdete ke skutečnému domu. K domu s verandou a nádhernými vstupními dveřmi ozdobenými klepadlem, které vám prozradí hodně o lidech, kteří tu bydlí.

Železný drak.

Mosazná růže.

Nebo třeba měděný chrlič.

Zírám na nádherného cherubína na vchodových dveřích u Steph a Mikea a najednou už se necítím tak spokojená s vlastním životem, jak jsem se cítila před pár hodinami. Jsou o šest let mladší než já a už patří k hrdým majitelům klepadla a vlastních vchodových dveří. Jsou to zkrátka majitelé domu.

Nemůžu si dovolit roční předplatné Netflixu a ani to auto, které jsem zaparkovala o dva bloky dál na přeplněné ulici, mi neříká pane. Nejsem předpisová dospělá žena.

Přejedu pohledem své černé šaty, vínovo-žlutou kravatu a hůlku v ruce a pomyslím si, proč jen jsem se k něčemu takovému nechala přemluvit. Je mi 33 a na večírek v maskách jdu převlečená za mladičkou Hermionu Grangerovou.

Proboha, Evie.

Jdi do háje, Daryl.

Musíte ale uznat, že to chce pořádný kus odvahy přijít sem sama převlečená za mladou postavu z Bradavic. Pociťuji podvědomou hrůzu, že dopadnu jako Bridget Jonesová na večírku na téma kněží a sexy králíčci; že se dveře otevřou a všichni se na mě otočí a klesne jim čelist úžasem a Steph mi soucitně zašeptá do ucha ,Nedostala jsi e-mail, že večírek bude tentokrát bez kostýmů?‘

Kdyby šla se mnou Daryl, mohla by to nakonec být i legrace, mohly bychom spolu popíjet a vzájemně se dobírat, jak jsme to takhle v pátek večer dopadly. Ale sama? To už by taková zábava nebyla. Nezbývá mi než doufat, že se téma večírku Buď sám sebou nezměnilo, protože dívka, která potřebuje obraceč času, aby všechno každý den zvládla, je dokonalým alter egem pro svobodnou ženu pracující v Hollywoodu.

Oběma rukama zvednu klepadlo, je to docela náročné, protože je překvapivě těžké.

Pustím ho a očekávám tlumený, měkký zvuk. Místo toho se ozve ohlušující rána, jak kov narazí na dřevo. Zvuk se odráží od cihlových zdí malého dvorku a jednu děsivou nekonečnou vteřinu se obří cherubínova křídla třepou na pantech, jako by měla každou chvílí upadnout na zem.

Vyděšeně couvnu a teprve teď zahlédnu na stěně vedle dveří naprosto normální domovní zvonek. Čistý, nepřehlédnutelný a podle všeho naprosto funkční.

Aha… takže to asi nebylo klepadlo.

Dveře se rozletí a ke mně dolehne hlasitý smích. Podle toho, jak se na mě všichni dívají, jsem zdrojem veselí já a ten rámus, který jsem způsobila klepadlem. Steph ke mně přikročí a já ucítím závan parfému Prada. Elegantní pěstěnou rukou s dokonalou manikúrou utiší drnčícího cherubína a už i mně došlo, že to není žádné klepadlo, ale pouze kovová dekorace dveří.

„Evie je tady!“ Přitáhne mě a obejme. „Tak přece jsi přišla!“

Mám Steph ráda. Kdysi jsme spolu pracovaly v Alterman Agency. Já jsem tehdy byla nová, mladá agentka plná ideálů a ona byla stážistka. Steph tam pracuje doteď, nyní už na pozici agenta na plný úvazek, a stále má tu čest být mi kolegyní – ať už minulou nebo současnou – kterou jsem toužila uškrtit jen párkrát. Je vřelá, je dokonalá… ale jakmile jsem vstoupila do jejího domu, opět jsem si uvědomila, jak moc se snaží stále vypadat jako puberťačka, přestože už jí táhne na třicet. Jeden příklad za všechny: její kostým. Je oblečená jako Miley Cyrusová v době, kdy nazpívala Wrecking Ball – ustřižené bílé tílko, bílé bikiny a vysoké pracovní boty. V rohu jsem také zahlédla stolek s perfektně naaranžovanými plechovkami Red Bullu a velkým výběrem kvalitní vodky.

Steph mě uvede do místnosti a zbytečně nahlas řekne: „To je dekorace, ty huso. Všechny jsi tu vyděsila. Ale podívejme se! Hermiona! Vypadáš úžasně. Oceňuju, že ti nevadilo přijít sama. Moje malá statečná Evie.“

Statečná?

Slyšeli jste ten zvuk? Něco jako skřípění pneumatik? Tak to byla kolečka mojí sebedůvěry, která se zadřela a zastavila, jakmile jsem překročila práh tohoto domu.

Přejedu pohledem všechny ty zdvořilé úsměvy lidí čekajících na seznámení.

Přátelsky vyhlížející rusovláska převlečená za malou mořskou vílu Ariel držící se kolem pasu s vysokým hispánským princem Ericem.

Rezervovaná bruneta převlečená za upírku šeptající něco svému upířímu partnerovi.

Několik párů na druhé straně místnosti přestalo konverzovat a teď zírají na mou nespárovanost, kterou jsem právě vnesla na večírek evidentně určený pouze pro ty spárované.

„Prosím všechny o pozornost. Toto je Evie neboli Hermiona. Evie, toto jsou… naši přátelé!“

Zdvořile mávnu na pozdrav a zamumlám na Steph koutkem pusy po vzoru Bogarta: „Neřekla jsi mi, že je to akce pro páry.“

„Protože to tak není. Jenom se to tak prostě sešlo,“ štěbetá a táhne mě dál do obýváku. „Slibuji, že si to moc užiješ.“

Když zahlédnu na gauči dvě k sobě přitisknuté ženy převlečené za Beyoncé a Nicky Minaj, na okamžik mě napadne, že má možná pravdu. Jsem mezi svobodomyslnými lidmi a já jsem přece silná žena, která se nestydí za svou nezávislost a klidně přijde na večírek sama. Není důvod cítit se tady nepatřičně.

Po chvíli mě ale Steph protáhne kolem hlavní skupiny hostů a zaparkuje mě u stolu s Red Bullem a vodkou.

A tak je to vždycky.

„Je tady aspoň Morgan?“ zeptám se s nadějí v hlase, protože budu s radostí dělat celý večer společnost jejich mrněti, pokud mi to pomůže vypadat o trochu míň trapně.

Podívá se na mě a dramaticky našpulí pusu. „Je na hlídání. A jak to jde v práci?“

Rezignovaně svěsím ramena. „Ale jo, dobrý. Pamatuješ Tylera, herce z Broadwaye, kterého jsem získala v březnu? Až do konce listopadu nebude mít moc času na svou ženu a dítě, tak jsem mu slíbila, že se o ně postarám. Strávila jsem celý den na semináři pro rozvoj a integraci dětských smyslů, což v podstatě znamenalo, že si děti hrály s vařenými těstovinami v obrovských plastových nádobách a stálo to 700 dolarů za hodinu.“

Po chvíli ticha se Steph nakloní blíž. „To jsi vážně udělala?“

„Jo, udělala.“ Když o tom teď znovu mluvím, vzpomínám si, s jakou nedůvěrou jsem tam tenkrát přišla. Skupinka drobných žen v bílých džínsech a jejich perfektně oblečené děti bez sebemenší poskvrnky nadšeně zíraly na velké nádoby s vařenými nudlemi. Jak ale hodina ubíhala, sledovala jsem, jak je Bea nadšená skutečností, že si může hrát s jídlem, což by normálně bylo považováno za neslušné. Najednou jsem už nebyla tak cynická a nedívala jsem se skrz prsty na tuto podivnou rodičovskou extravaganci a spíš jsem si říkala jo, tohle je dost dobrý.

Typický příklad, jak se nechat v tomto městě oblbnout. 700 dolarů za hodinu, aby děti mohly mačkat nudle svými baculatými pěstičkami. A přitom by si mohly užívat báječnou zábavu s makarony doma ve vaně za dolar padesát.

„Nejsi její chůva,“ připomíná mi Steph s mírným rozhořčením.

„Já vím. Ale zbožňuju Tylera a to, že získal hlavní roli ve filmu Long Board, byl pro nás oba skvělý tah.“ Byl to tah, který jsem potřebovala, a Steph to dobře ví. „Nevadí mi postarat se mu o rodinu, ale jasně, nejsem jejich chůva. A co ty? Všechno v pohodě?“

„Ale jo. Ken se poslední dobou chová poněkud divně,“ dramaticky předvede pití z lahve a já se směju. Firemní hodinka s koktejly a s Kenem Altermanem, mým bývalým šéfem, představovala vždycky výzvu.

Na druhé straně místnosti se někdo snaží upoutat Stephinu pozornost a ona navzdory mému úpěnlivému pohledu vstane, stiskne mi rameno a řekne: „Vydrž. Hned jsem zpátky.“

A je pryč.

Řekli byste, že už na to musím být zvyklá proplétat se sama místností plnou spárovaných hostů, ale nějak si na to stále nemůžu zvyknout.

Vytáhnu z kapsy kostýmu telefon a rychle píšu SMSku Daryl.

fBlbečku. Jsem tady jediná nezadaná.f

fTo je večírek pro páry? To jsem nevěděla!f

f To já taky ne. f

f Mohla jsem předstírat, že jsem cestou dostala průjem. f

f Což by nejspíš bylo příjemnější.f

V duchu si povzdechnu a potajmu se podívám na hodiny, než telefon zastrčím zpět do kapsy. Mohla bych se zdržet tak třičtvrtě hodiny. To je dostatečná doba, abych dala najevo, že si opravdu cením našeho přátelství a jsem tak strašně ráda, že jsem mohla přijít! A že se vážně neženu zpět užívat si v klidu svého staropanenského života. Mám pocit, že by mělo existovat jasné pravidlo: pokud jsi v mém věku, svobodná a už víc jak sedmkrát jsi někomu byla za družičku, měl by ti být automaticky umožněn dřívější odchod z jakékoli akce pro páry bez toho, aby tě považovali za kreténa.

Zvážila jsem své možnosti a dala jsem se do prohlížení výběru různých druhů vodky a následně jsem si z dlouhé řady různobarevných lahví vybrala tu nejdražší.

„Je tohle stůl pro nezadané?“

Protože se zrovna zabývám naléváním alkoholu, odpovím, aniž bych se otočila. „Ten, na kterém je všechen alkohol? To jste na správném místě. Alespoň tohle pro nás můžou udělat.“

„V tom případě je mi líto, ale musím vás požádat, abyste odešla,“ oznámí přísně mužský hlas. Užasle se obrátím a cítím, že se za mnou naklonil a tiše řekl: „Tvrdili mi, že budu jediný nezadaný, kterého na tento večírek najali.“

Stojí blíž, než jsem čekala, a jakmile ho uvidím, okamžitě se přestanu smát.

Dělá si srandu? Opravdu je nezadaný? Nevěřím, že bych měla takové štěstí. Má tmavé, na temeni delší vlasy, které si odhrnuje z čela, když se skloní, aby si prohlédl lahve s alkoholem. Ne že by si snažil vlasy upravovat, je to spíš takový podvědomý pohyb. Nedá se přehlédnout, jak si je jistý sám sebou. Chová se ležérně a uvolněně a je naprosto jasné, že neměl v úmyslu předstírat střevní potíže, aby se mohl co nejrychleji vypařit.

Usmívá se a já musím zavřít oči, abych potlačila smích při pohledu na jeho kostým.

„K tomu tě přemluvila Steph?“

„Co myslíš?“ Sleduje můj pohled. Ty vlasy, zelené oči a brýle, je naprosto jasné, co se snažil vyjádřit bílou košilí a povolenou kravatou pod šedou bundou na zip. Harry Potter. Jizva na čele ve tvaru blesku mou domněnku jen potvrzuje. Mělo mě to trknout hned.

Nakrčí obočí. „No páni!“ Prohlíží si můj kostým, kravatu, hůlku, tmavé vlasy, které jsem cestou tupírováním téměř úplně zničila. „To snad není možný! Jediní dva nezadaní na tomto večírku a my vlastně tvoříme pár!“

Tentokrát už se mi nepodařilo zadržet smích. Vybuchla jsem smíchy, což ho poněkud překvapilo, jako každého, kdo mě někdy slyšel smát se. Jsem malá, ale můj smích se nedá přeslechnout.

Zírá na mě s pobaveným úsměvem. „Páni!“

„Ahoj,“ napřáhnu k němu ruku. „Jmenuju se Evie.“

„Je to zkrácenina nějakého ďábelského jména?“ Předstírá strach a nejistě mi třese rukou. „Jsi určitě z Nebelvíru? Jak jsem slyšel tvůj smích, napadlo mě, jestli náhodou nemáš tajnou laboratoř a nesnažíš se sestrojit apokalyptického robotického psa, který sežere všechny nafoukance v této místnosti. Řekl bych, že budeš spíš ze Zmijozelu.“

„Je to zkráceně Evelyn. Ten řehot je pro mě dar. Odradí ode mě všechny citlivky.“

„Jmenuju se Carter a rozhodně nejsem citlivka.“

Zdá se mi to, nebo se mnou opravdu flirtuje? Když vezmu v úvahu, jak mizerný je poslední dobou můj milostný život, ani se nemůžu divit, že už to nepoznám.

Carter je sexy, zároveň ale vypadá tak nějak legračně. Tmavé brýle s tlustými obroučkami nejspíš nejsou součástí kostýmu. Je sice vyšší než já, ale není dost vysoký, což v mých očích chlapům vždycky přidává body navíc. Oči má úžasně zelené, vlasy tmavě hnědé a husté…

Podívám se mu znova do tváře a uvědomím si, jak dlouho jsem mu zírala na temeno hlavy. „Těší mě.“

„Nápodobně.“ Ukáže na svůj kostým a znovu se usměje. „Nic lepšího se mi s nulovou motivací a naprosto neinspirativním šatníkem nepodařilo vymyslet.“ Ještě jednou si mě důkladně prohlédne. „Ty jsi naopak úžasná Hermiona. Harry a Harmiona. Super. Dokonalý pár.“

Žaludek se mi opět sevře. „Kamarádka Daryl měla jít se mnou jako Ron, ale na poslední chvíli se na mě vykašlala. Skončila jsem s ní.“

Carter mě překvapí hlasitým řehotem, zatímco si otvírá plechovku a pomalu a dlouze se napije.

Snažím se vypadat nezaujatě a příliš si ho neprohlížet, ale popravdě řečeno se mi to moc nedaří.

Když žijete v LA, a pokud ještě navíc pracujete v Hollywoodu, potkáváte krásné lidi každý den. S pár hezouny jsem kdysi randila. Žiju ve městě plném dokonalých tváří dost dlouho na to, abych byla imunní vůči předvídatelnosti a dokonalé symetrii jejich majitelů. Carter je nejen hezký, ale i zajímavý. Má velké oči lemované tmavými, hustými řasami a ostře řezanou tvář. Tlusté obroučky brýlí podtrhují jeho jedinečnost. Každopádně by potřeboval nový sestřih. Když se usměje, odhalí krásně bílé zuby, které však nejsou dokonale rovné. Díky drobným nedokonalostem působí přátelsky a vyčnívá z davu perfektních chrupů, botoxových obličejů a samoopalovacích krémů. V tomto umělém světě je prostě… skutečný.

Nedivte se, že se tím chlápkem tak zaobírám. Už mi není dvacet, proto každého muže mého věku, kterého potkám, okamžitě zařadím do jedné ze tří skupin: dalo by se s ním randit, randění nepřipadá v úvahu a gay. Na setkání s mužem z první skupiny si vždycky vezmu hezkou podprsenku a nikdy s ním neprobírám tělesné funkce a beďary. U druhých dvou skupin je to jedno.

„Tak to jsi na tom lépe než já,“ řekne Carter. „Já jsem nikdy neměl žádného parťáka na večírek. Naši úžasní hostitelé mě sem dovlekli pod pohrůžkou násilí. Odkud se znáte?“

„Pracovala jsem se Steph u Altermana.“

Zdá se mi to, nebo se Carter opravdu zatvářil uznale? Než se stihnu zeptat, přihrne se Steph s obří hromadou talířů. Rychle se s Carterem snažíme udělat místo mezi plechovkami Red Bullu.

„Docela zvláštní výběr pití,“ ukazuju na stůl s vodkou a Red Bullem. „Čekáš snad později nějaké studentíky?“

„Pane bože, to by bylo něco,“ zareaguje dychtivě. Nechápavě na ni zírám. „Ostatní pití je támhle,“ ukáže bradou ke stolu v obýváku, na kterém jsou vyrovnány lahve vína, piva a další obvyklé nápoje.

Svěsím ramena a předstírám zoufalství. „To je ale území pro manželské páry.“

„Na druhou stranu pokoje bohužel nemáme povolený přístup,“ dodává Carter.

Steph se na nás chystá vrhnout otrávený pohled, když v tom se zarazí a užasle řekne: „Vaše kostýmy k sobě pasují!“

Významně se s Carterem na sebe podíváme. „Domluvili jsme se předem,“ řekne. „Dali jsme si záležet, aby byl výsledek co nejtrapnější.“

Steph ho plácne přes ruku. „Nech toho! Říkali jsme si s Mikem, že byste se k sobě výborně hodili. Uvědomujete si, že všichni pracujeme v oblasti vyhledávání talentů? Vážně si myslím, že vy dva byste byli božská dvojka. Nemyslíte?“

Ještě než odkráčí zpátky do kuchyně, otočí se, nakrčí nos a zasměje se na nás, jako by se dívala na dvě roztomilé porcelánové figurky na poličce, které se jí podařilo hezky sladit dohromady.

Carter se na mě otočí a chvíli na sebe beze slova nevěřícně zíráme.

„Ti zmetci tohle všechno nachystali, aby nás dali dohromady,“ zašeptá.

„Už to tak vypadá,“ odpovím a sleduji odcházející Steph. „Jako by nevěděli, že to nikdy nefunguje.“

„Je to jak v tom filmu, kde se Seth Rogen a Katherine Heiglová potkají na příšerným rande.“ Zarazí se a ruka s plechovkou mu klesne, aniž by se napil. „Počkej… nespletl jsem to?“

Zalapám po dechu. Vím naprosto přesně, o kterém filmu mluví. „Máš na mysli Zbouchnutá?“ Přikývne a já pokračuju. „Tam nešlo o rande. Potkali se v klubu, kde Katherine Heiglová slavila povýšení. Potkala se se Sethem Rogenem tady v LA v klubu Plán B. Opili se a vyspali se spolu bez ochrany. Za osm týdnů zjistila, že je těhotná, a teprve pak měli to trapné rande, kde mu to chtěla říct.“

Když konečně zmlknu, abych se nadechla, všimnu si, že mě pozoruje s obdivně vytaženým obočím přes nedopitou plechovku Red Bullu. „Páni, to bylo úchvatné převyprávění filmu, který je minimálně deset let starý.“

Svůdně se zhoupnu v bocích. „To je můj další dar.“

Oči se mu rozzáří. „Musím k tobě být upřímný, Stephanie by měla mít rozum. Jsi neuvěřitelně krásná a evidentně jsi byla obdařena dvěma dary, které ti může kdekdo závidět. Ale když tohle pominu, není nic horšího než chodit s kolegou z práce.“

Bohužel mi nezbývá než souhlasit. Chodit s někým z mého oboru by byla jasná katastrofa. Příšerná pracovní doba, neustále na telefonu, čímž trpí jak krevní tlak, tak i sexuální život.

Vlastně jsem ráda, že to řekl. Najednou mám pocit, že jsme součástí stejného týmu a veškeré napětí mezi námi opadlo. Zařadili jsme se do týmu Jsou sice super, ale nikdy by to neklapalo.

„A navíc,“ dodá, „právě jsem si uvědomil, že ty jsi ta opěvovaná Evelyn Abbeyová. Teď už mi to všechno do sebe zapadá.“

Zaskočí mě a já najednou nevím, co říct. V Hollywoodu pracuje téměř 40 000 lidí, ale ve své podstatě je to jen malá vesnice, kde si všichni vidí do talíře. Jestli tedy už o mně slyšel – a o mé práci – může to být pro mě výhoda… ale taky nemusí. Docela mě štve, že nevím, na čem jsem.

„Takže ty jsi taky agent?“ zeptám se. „Jak to, že jsme se nikdy nepotkali?“

„Pracuju v televizní tvorbě.“ Malá vesnice. Oddechnu si. „Ale Michael Christopher a Steph o tobě mluví v jednom kuse.“

„Říkáš Mikeovi ,Michael Christopher‘?“ zeptám se. „To je roztomilý. Jako z Medvídka Pú.“

„Chodili jsme spolu na střední,“ vysvětluje Carter, „je to prostě síla zvyku. Snaží se předstírat, že mu vyhovuje být ženatý a mít tříleté dítě, které ho nutí nosit čelenky. Já ale vím, že v hloubi duše ho štve, že já jsem nezadaný a na Instagramu nekolují žádné fotky, kde bych měl pusu natřenou dceřiným leskem na rty se třpytkami.“

Zasměju se. „No, jestli tě to potěší, tak tentokrát je to mnohem lepší, než když se mě Steph snažila udat posledně.“

Carter má úžasnou schopnost – dokáže vytáhnout samostatně jedno obočí, což má za následek můj okamžitý výbuch smíchu. „Snaží se tě udat často?“

„Naposledy,“ popisuju, „se mě snažila dát dohromady se svým dvaadvacetiletým obtloustlým bratrancem Wyattem.“

„To je pochopitelné. Nejspíš má Wyatta hodně ráda.“

Potěšeně předstírám, že jsem tento kompliment přeslechla. „Je mi třicet tři, takže…“

Carter se usměje a celý obličej se mu rozzáří. „Nezvládl by tě, je mi to jasný.“

„Chudák Wyatt zrovna dokončil Kalifornskou univerzitu a už hodně dlouho nebyl s nikým na radne,“ směju se. „Jestli tedy vůbec kdy byl s někým na rande.“

Nevím, jak reagovat na jeho přímočarou upřímnost, s jakou mě poslouchá. Jsem zvyklá stát spíš v pozadí. V mé práci je to nutnost. Většina mého života – a to i toho společenského – se točí kolem práce a tam se zviditelňuji pouze v případě, že je potřeba zakročit nebo prosadit zájmy svého klienta. Mnohem častěji se i v práci držím zpátky a vše řídím a organizuji zpovzdálí. A naráz tu stojím s mužem, který se na mě dívá, jako bych byla jediná osoba v této místnosti, a uvědomuji si, jak dlouho už se na mě nikdo takto nepodíval.

Napadlo mě, že ačkoli vyrůstal s Mikem kdesi na východě, teď pracuje v televizní tvorbě, takže bude pravděpodobně místní. Daryl by ho mohla dokonce znát. „Kde pracuješ?“

Carter se usměje, neboť si uvědomuje, že to, co se právě chystá říct, vytvoří mezi námi hradbu společenských předsudků. „CTM.“

CTM je náš největší konkurent. Svádím sama se sebou vnitřní boj. Chtěla bych jásat, protože je místní, ale na druhou stranu ve mně instinktivně hlodá soutěživost.

Beze slova přešel mé rozpačité mlčení. „Přistěhoval jsem se před dvěma lety, a to říkám jako člověk, co vyrostl ve městě, kde je metro a milion dalších způsobů, jak se dostat, kam potřebuješ. Ale tady? Proboha! Bydlím v Beverly Hills – nikdy by mě nenapadlo, že to jednou řeknu – a kdykoli se potřebuju někam dostat, je to naprostá noční můra.“

„Vy z východu jste prostě rozmazlení,“ naznačím prsty ve vzduchu uvozovky, „metrem a dobře fungující taxislužbou.“

Carter se potichu zasměje. „To máš pravdu. Tělem i duší jsem kluk z Long Islandu, ale teď se chystám pokořit Hollywood.“

„Jen si dej pozor, aby tě Hollywood nedostal.“

„Nejsem si jistý, co tím myslíš. Znamená to, že když uvidíš u Sakse boty za pět set dolarů, hned tě napadne, že by sis je měla koupit? Protože tak to chodí na Manhattanu.“

„Tady je to horší,“ odvětím. „Tady si všimneš, že má někdo na sobě boty za pět set dolarů, a hned víš, kde je nejspíš koupil. A taky nad ním hned začneš tak trochu ohrnovat nos, protože tyto mokasíny už nepatří mezi nejnovější přeceňované a předražené designové kousky a protože taky víš, že je měli minulý týden ve výprodeji, takže za ně dotyčný nezaplatil plnou cenu.“

„Já zírám. Ty jsi ďábelská.“

„Já taková nejsem.“ Zvednu ruce a ukážu na své obyčejné žluté nazouváky vykukující zpod mého kostýmu. „Milý pane, tyto boty jsou koupeny v Old Navy, a navíc ve výprodeji. A to tady žiju celý život. Je to každodenní boj nenechat se do té hry zatáhnout.“

„Do hry?“

„Talentoví agenti v Hollywoodu?“ odpovím. „Ty moc dobře víš, že je to jen hra.“

„Jasně, jasně,“ pokyvuje hlavou a já si uvědomím, že i toto jemné gesto je součástí hry. Mé instinkty mi napovídají, že bude hrát svou roli velmi dobře. Dokud se řeč nestočí na práci, je přátelský a otevřený. Pak se ale rychle začne kontrolovat.

Zajímavé.

Upiju ze svého drinku a rozhlédnu se kolem na probíhající večírek. Spolu s Carterem tvoříme malý ostrůvek uprostřed místnosti. Skoro to vypadá, jakoby ostatní hosté věděli, že nás mají nechat být.

„Ty tedy pracuješ u P&D?“ ozve se po chvíli.

„Ano.“ Prohlížím si ho a snažím se ho přečíst. Dělám to tak vždycky, když někoho potkám poprvé, a snažím se zjistit, jak bych s ním měla nejlépe komunikovat. Napadá mě jediné: Umí se dokonale ovládat. „Můj šéf je Brad Kingman.“

Carter nechá tuto informaci bez povšimnutí, a pokud jsem ho odhadla správně, je to proto, že už to o mně dávno ví.

„Opravdu je tak příšerně vybíravý v jídle a jí pouze čerstvé, nezpracované potraviny, žádný cukr…?“ Carter se ušklíbne a rozverně se napije ze své plechovky Red Bullu. „Já samozřejmě také velmi dbám na svoje zdraví.“

Směju se. „Je to všechno naprostá pravda.“

„Nemůže být tak ujetý, jak se o něm říká.“

„Jednou,“ zavzpomínám, „jsem mu nechala na stole časopis pro kutily a zahrádkáře, protože na obálce byl reklamní vzorek tyčinky pro psy. Říkala jsem si, že by ji mohl vzít domů pro svou rozmazlenou německou dogu. Později jsem šla kolem jeho kanceláře a tu tyčinku jedl on sám. Je zvyklý na neslané nemastné jídlo bez chuti, takže ho vůbec nenapadlo, že by ta bio tyčinka mohla být pro psy a ne pro lidi.“

Carter vypadá znechuceně. „Řekla jsi mu něco?“

„Hm, ne,“ odpovím a marně potlačuju smích. „Na svou vlastní obranu musím říct, že si to zasloužil. Ten den mi totiž řekl, že v mých nových šatech vypadám trochu oplácaně.“

Jen co jsem tu historku vypustila z pusy, už jsem toho litovala a nejraději bych vše vzala zpět.

Agenti jsou známí jako notorické drbny. Občas je potřeba pustit nějaké to tajemství, aby člověk dosáhl svého. Já to ale nedělám ráda a už vůbec ne často. Snažím se hrát fér. Ačkoli jsem cítila zadostiučinění, když jsem pozorovala šéfa, jak se cpe psím žrádlem, nehodlám zabřednout do sdílení historek o nevhodném chování, opilém řádění na stolech v baru nebo o tom, která stážistka spí s některým z partnerů. To samozřejmě neplatí, když jsem s Daryl nebo Amélií – v tom případě si neberu servítky. Jsem prostě ráda mezi svými. Dobrá pověst je nade vše.

Carter se ke mně nakloní. „To od něj ale bylo pěkně hnusný, to ti neměl říkat.“

Zatraceně, tím, že mi zašeptal ta uklidňující slova, zvládl hned dvě role – profesionální a uklidňující. Dobrý agent je schopný přečíst člověka, se kterým jedná, instinktivně navodí pocit bezpečí a on se okamžitě rozmluví. Nebo zůstane za všech okolností diskrétní. Výborný agent zvládne bez problémů všechny tři.

Nikdo z nás nechce vyložit karty na stůl a přiznat, co si opravdu myslí. Jsme neustále ve střehu, stavíme si kolem sebe vysoké zdi a detektory lží máme nastaveny na nejcitlivější úroveň.

Když se tak na něj dívám, řekla bych, že Carter rozhodně své karty nevyloží, ale určitě má pár slušných es v rukávu.

kapitola dva

Carter

Michael Christopher mě zastihne v neděli ráno. Sedím u stolu nad rozloženými novinami a místnost naplňuje příjemný zvuk bublajícího kávovaru.

„Jsem rád, žes nechtěl jet domů autem.“ Jeho hlas zní nakřáple jako rozbitý kus skla, a když vzhlédnu od novin, musím se usmát, jak tu tak stojí v modrém sametovém županu ledabyle přehozeném přes vybledlé tričko a pruhované boxerky. Vlasy mu trčí na všechny strany.

„Dobré ráno, pane Hefnere.“

Zakleje, když se mu do nohy zaryje kostička Lega ukrytá v načechraném kuchyňském koberci.

„Pozor na jazyk.“ Slyšel jsem, jak ho Stephanie takto napomíná minimálně tucetkrát.

Michael zavrčí a ohne se, aby zjistil rozsah škod. „Nevíš, co je to bolest, dokud si nevrazíš tuhle zasranou věc do chodidla.“ S uspokojením zjistí, že nekrvácí, odkulhá k lince, vytáhne bílý keramický hrneček s malými otisky Morganiných ruček a nalije si kávu. „Proč vždycky vstáváš tak brzo?“

„Ani nevím. Moje vnitřní hodiny si nechtějí zvyknout, že už nejsem v New Yorku.“

„Tvoje vnitřní hodiny jsou padlý na hlavu.“

„Já vím,“ směju se. „Mimochodem, pěknej župan.“

Nalije si do hrnku smetanu a vrátí krabici do lednice. Lednička v bytě, který jsme sdíleli na vysoké, byla pokrytá kupony na pizzu a telefonními čísly. Této lednici dominuje obrázek Velkého Ptáka a data návštěv Morganiných kamarádů.

Michael se sesune na židli naproti mně a usrkne kávu. „Dostal jsem ho od Steph jako dárek ke Dni otců.“

„Můžu ti jen gratulovat. Oficiálně ses stal svým vlastním otcem.“

Michael se nakloní nad stůl a nasaje vůni linoucí se z kávy. „Je moc brzo na chytrácké kecy, Cartere. Třeští mi hlava a nemůžu si vzpomenout, proč jsem se ráno vzbudil ve Stephanině spodním prádle.“

„Ne, ne, ne,“ vrtím zběsile hlavou, abych rychle zahnal tuto představu, než se mi definitivně vryje do paměti.

Vstávám a jdu pro Ibuprofen. Vím, že ho mají ve skříňce vedle dřezu, která slouží jako domácí lékárnička. Je nacpaná recepty od doktorů, náplastmi a různými volně dostupnými léky, které se můžou někdy hodit. Dokonce tu najdu i skleničku jódu.

Dospělí lidé mají doma skleničku jódu. Moje máma má taky doma jód. Mně je dvacet osm a popravdě řečeno si ani nejsem jistý, na co se vlastně jód používá.

Přesně v těchto chvílích si uvědomuju propastný rozdíl mezi jejich a mým způsobem života. Michael a Steph bydlí v domě se třemi ložnicemi v klidné rezidenční čtvrti. Mají poštovní schránku s rozšafným nápisem Evansovi a na vnitřní stranu dveří šatníku si kreslí rysky značící růst jejich dítěte. Mají dítě. Já žiju v malé garsonce a jsem hrdým majitelem kaktusu, který přežil šest měsíců mé péče.

Kdy mě předběhl v závodě o získání dospělosti?

Možná ve chvíli, kdy se oženil, nebo když se odhodlal pořídit si dům, anebo když se stal otcem. Ať tak či tak, nikdy jsem se ho na to nemohl zeptat, protože ačkoli se on i Steph stali velmi zodpovědnými, stále se považují za mládežníky teprve na prahu dospělosti, a kdykoli by si někdo dovolil tvrdit opak, vyvolal by v nich okamžitou touhu narazit bečku nebo vyrazit na nejbližší rave party. Na rozdíl od nich se na to už cítím příliš starý.

Položím před něj na stůl tři hnědé tabletky a sklenici vody.

Zamumlá ,díky‘ a zapije prášky jedním mohutným douškem. „Dneska je mi mizerně.“

„A ty se divíš?“ Znovu se posadím. „Na svém večírku sis kromě Red Bullu dopřál i tři různé výrobky z marihuany. Trávu a alkohol jsem naposledy viděl pohromadě v posledním ročníku na vejšce.“

Vzhlédne a tváří se dotčeně. „Byl to super večírek.“

„To máš pravdu, ale zároveň to taky bylo maškarní na konci září.“

„Kolem Halloweenu toho má Morgan moc,“ vysvětluje. „Musí zvládnout spoustu návštěv kamarádů, přehlídek kostýmů a podzimních karnevalů. Má víc práce než já. Proto jsme museli se Steph uspořádat náš večírek dřív.“

Ztichnu a čekám na vhodnou příležitost, ale Mike si stále užívá svou ranní kávu.

Nakonec prolomím mlčení. „Řekl bych, že žena v kostýmu, který ji nejlépe vystihuje, byla tvoje manželka převlečená za Miley Cyrusovou.“

Zahlédnu šibalský záblesk v jeho očích. „No nevím. Ty i Evie jste se taky pěkně vyvedli. Byli jste roztomilý páreček z Bradavic.“

A jsme u toho.

Skloním se a upiju ze svého hrnku kávy.

Koutkem oka vidím, jak pokrčí rameny a snaží se vypadat nezaujatě. „Steph si myslí, že byste se k sobě hodili.“

„Docela jsi u mě klesnul, protože jsi dovolil své ženě, aby se mě snažila s někým seznámit.“

„Včera večer jsi nevypadal, že by ti to vadilo.“

Odložím hrnek a snažím se zklidnit náhle zrychlený tep. Musím uznat, že za ty tři hodiny to mezi mnou a Evie jiskřilo mnohem víc než na všech mých schůzkách za poslední rok.

„Máš pravdu, nevadilo mi to,“ odpovím. „Je sexy, je vtipná a jak se směje? To je úžasný.“

Odmlčí se a nakloní se ke mně přes stůl. „Nebylo by to skvělý, kdyby ses dal dohromady s někým, koho známe, a mohli bychom pak podnikat akce ve čtyřech? Cartere, já vážně potřebuju, abychom se mohli stýkat s nějakým normálním párem. Místní se baví jen o tom, jak jim bezlepková strava změnila život, nebo o tom, kolik si měsíčně ukládají na důchodový pojištění.“

„Hele, já bych nepředbíhal. Líbí se mi, to je pravda, ale…“ Opřu se lokty o stůl. „Žiješ se Steph, takže znáš její pracovní dobu. A teď si představ, že by Steph chodila se Steph. Vždyť je to nemožný. Byla by to noční můra a nakonec bychom se akorát nenáviděli.“

„Proč musí logické uvažování vždycky zničit všechny mé sny?“ Otočí se a podívá se přes rameno k otevřeným dveřím, než potichu dodá: „Ať tě ani nenapadne říct mé ženě, že jsem ti to navrhl, ale co kdybyste si spolu jen tak vyrazili? Trochu si užijete a uvidíš, jak se to vyvine.“

„Nevím, jestli je to dobrý nápad. Ale aspoň jsme si vyměnili telefonní čísla.“ Zvednu se, abych odnesl hrnek do dřezu. „Dobře jsem si s ní povykládal a je pravda, že se mi ta známost může hodit, kdybych se přesunul do celovečerních filmů.“

„Já bych byl pořád spokojený, i kdyby jednoho z vás vyhodili,“ ušklíbne se Michael.

„Tak jsem to sice nemyslel, ale líbí se mi tvůj zvrácený optimismus.“

Oba vzhlédneme, když se tichou, dosud spící ulicí za oknem prožene auto s repráky puštěnými na maximum.

Michael vyhlédne z okna na příjezdovou cestu. „Neříkal jsi, že má Jonah černého Range Rovera?“

„Jonah? Jako můj bratr Jonah?“ odpovím překvapeně a přesunu se k oknu.

Sledujeme, jak nablýskaný černý Range Rover smykem zatočí na úzkou příjezdovou cestu Michaela Christopera. Motor náhle zmlkne a v nastalém tichu mi stále zvoní v uších.

Už teď se děsím nevyhnutelného setkání. Svého mladšího bratra jsem několik měsíců neviděl, ani jsem s ním nemluvil. Netuším, co tady dělá. Dveře u řidiče se otevřou a my zahlédneme nohy nasoukané do modrých džínsů.

„Vypadá… jinak,“ poznamená Michael se zvednutým obočím.

„Naposledy jsi ho viděl, když mu bylo osmnáct. Jasně, že vypadá jinak.“ Odlepím se od kuchyňské linky a jdu mu naproti ke vchodovým dveřím.

Jonah odešel z domova hned po škole a od té doby o něm nikdo z našich známých neslyšel. Byl umělecky založené dítě s foťákem na krku, neustále fotící dráty vysokého napětí, cihlové zídky a depresivně upřímné portréty lidí, kteří se z různých důvodů nebyli schopni usmát. Za jednu z těchto fotek získal stipendium na poslední ročník jakési prestižní umělecké školy. Ale zatímco všichni kolem plánovali odchod na vysokou, Jonah si sbalil tašku a foťák a odstěhoval se do LA. Prostě jen tak. Tady se na večírku seznámil s tím správným chlápkem, který mu hned nabídl, aby nafotil realistické černobílé fotky jedné z největších kytarových legend rock’n’rollu. Pár dní po focení ten muzikant tragicky zahynul a Jonah se přes noc stal z žebravého umělce autorem titulní fotky nejprodávanějšího čísla Rolling Stone. Od té doby má tolik pracovních nabídek, ženských a peněz, že neví, co s nimi.

Moje máma o něm neustále mluví.

Je to zvláštní. Jsem starší, ale přesto mám pocit, že mám pořád co dohánět.

„Mám na mysli ta tetování a náušnice,“ upřesňuje Michael a následuje mě ke dveřím. „Vypadá jako takový ten vystajlovaný frajírek z chlapecké skupiny.“

Prudce otevřu vchodové dveře, zrovna když Jonah vybíhá do schodů. „Tušíš, kolik je hodin?“ snažím se o důrazný šepot, vykročím na verandu a zarazím se, protože se přistihnu, že mluvím stejně jako naše matka.

Jonah odhodí nedopalek cigarety na Michaelovu verandu a zašlápne ho špičkou boty. Tváří se nechápavě. „Cože?“

„Steph a Morgan ještě spí,“ vysvětluju pomalu. „Je sobota ráno a tohle je poklidná čtvrť.“ Brácha má na sobě džíny, tričko, černou koženou bundu a tvář mu zdobí jednodenní strniště. „Většina lidí ještě spí a ty sem vtrhneš a děláš randál, jako bys v tom auťáku pořádal vlastní house party.“

„Jasně, tati.“ Protáhne se kolem mě do domu, mrkne na Michaela Christophera a docela nezdvořile se zasměje. „Tak takhle vypadá ženatý se závazky? Drsný.“

Michael se chystá odpovědět, když mu dojde, že to vlastně byla urážka, a vrhne na něj pohled, který říká ,co tím do prdele myslíš‘. Jonah si toho ani nevšimne, protože už se hrne do kuchyně.

„Máš to tady hezký.“

Následuju svého bratra a nevěřícně zírám, jak si nalívá kávu. „Jen si posluž, Jonesi.“

Otočí se, opře se o linku a usrkne kávu. „Máma mi napsala asi dvě stě textovek, protože neví, co s tebou je.“ Napije se a hlasitě polkne. „Asi netuší, že jsme se viděli jen jednou, co ses přistěhoval.“

„Za poslední čtyři roky ses doma ukázal taky jen jednou,“ připomenu mu. „Laskavě mě ušetři lekce rodinné sounáležitosti.“

„Jasně, mám hodně práce, ale na rodinu si čas vždycky najdu. Díky bohu, že mi máma poslala tuhle adresu. Jinak bych nezjistil, že jsi v podstatě bezdomovec a přespáváš na gauči u spolužáka z vejšky.“

„Máme pokoj pro hosty,“ ozve se Michael v marné snaze mi pomoct.

„Nejsem bezdomovec, magore,“ odseknu Jonahovi. „Jen jsem tu přespal.“

Michael nás oba poplácá po rameni a rozpačitě se zasměje. „Změníme téma. Co práce, Jonesi? Viděl jsem o tobě loni článek v People. Ty bláho, v People. To je neskutečný, chlape.“

Můj bratr si přitáhne židli, otočí ji a sedne si na ni obkročmo. Jako naprostý kretén. „To bylo v klidu,“ odpoví. „To Vogue… to byl teprve hukot.“

Chvíli si ho prohlížím. „Jonesi, vypadáš, jako by ses už týden nesprchoval.“

Zazubí se na mě přes hrnek s kávou. „Byla to divoká noc.“

Michael Christopher si po vzoru Jonaha otočí židli a zasedne na ni obkročmo. „Taky jsme si užili docela divoký večírek, že, Cartere?“

„Byl opravdu do-ce-la divoký,“ přitakám sarkasticky. Měli Red Bull a trávu, ale taky sangrii, v koupelně kytici z tamponů a místnost vyhrazenou pro kojící matky.

„Tady to včera žilo,“ říká Michael sebevědomě. „Taky se nám to pěkně protáhlo… tedy… museli jsme to rozpustit v jedenáct, protože Morgan bývá mrzutá, když se pořádně nevyspí, a spousta lidí měla doma hlídání, tak se nemohli dlouho zdržet. Ale do těch jedenácti? Neskutečný večírek.“

Jonah přikývne a tváří se chápavě. Je od něj hezké, že se nesnaží si Michaela dobírat.

„Carter se tu dokonce s někým seznámil,“ pokračuje Michael. Chytím se za hlavu, jen co to vysloví.

„S holkou?“ reaguje pobaveně Jonah.

Zamračím se na něj. „Se ženou, jestli tě to zajímá.“

Jonah se řehtá nad hrnkem kafe. „Omlouvám se,“ řekne. „Chtěl jsem říct se ženou.“

Vrhnu na Michaela vražedný pohled.

„Jak se jmenuje, MC?“ zeptá se Jonah. „Znám ji?“

„Ne,“ zasáhnu. Nevím, jestli ji zná, ale upřímně doufám, že ne.

„Evie,“ oznámí MC snaživě. „Je sexy, chytrá, má skvělou figuru. Pracovala se Steph u Alter…“

Přeruším ho. „Michaele, sklapni.“

Jonah si zamne ruce a já vím, že je zle. „Chlape, máma bude nadšená.“

„Nebudeš mámě říkat nic o mém milostném životě a já si nechám pro sebe informaci o všech těch sotva plnoletých holkách, které prošly tvou postelí.“

Na moji podpásovku reaguje ještě těžším kalibrem. „Máš pravdu. Nechtěl bych v ní vzbuzovat plané naděje. Určitě si pamatuješ, jak těžce nesla, když jsi to podělal s Gwen.“

Myslím, že jsem zaslechl, jak se Michael Christopher v opačném rohu místnosti potichu zasmál.

„To snad není možný,“ zaúpím a chytnu se za hlavu.

Gwen Talbotová byla moje první láska a máma ji zbožňovala. Většina matek se snažila přesvědčit své čtyřiadvacetileté syny, že mají spoustu času na vážný vztah nebo dokonce na ženění. Moje máma naopak vymýšlela jména pro vnoučata, kdykoli jsem přivedl Gwen k nám domů. Gwen a já jsme bohužel nebyli na stejné vlně. Ona toužila po klidném životě na Long Islandu v domku plném dětí. Já jsem se chtěl stát agentem, a proto jsem bydlel v příšerném bytě v centru, abych mohl jít na každé představení a potkat co nejvíc vlivných lidí z divadelní branže. Bral jsem mizerné peníze a pracoval dlouho do noci. Po roce jsme zrušili zasnoubení. Myslím, že mi to máma doteď neodpustila.

Jonah moc rád přisypává sůl do této staré rány a vypadá spokojeně, jak tu tak sedí a popíjí kávu. Snažím se přijít na jediný důvod, proč bych mu neměl dát pěstí. Jonah a jeho Range Rover, prachy a dračí tetování. Jonah je prostě hajzl.

„Gwen byla děvka,“ ozve se MC a prolomí tíživé ticho, které naplňuje místnost. „Tím se nechci nijak dotknout její sexuální morálky, protože si myslím, že holky můžou spát, s kým chtěj, a nikdo by je za to neměl odsuzovat. Spíš mám na mysli, jak se zachovala, když jste se rozešli. Kráva.“

Jsem Michaelovi vděčný a souhlasně pokývám hlavou, protože je to pravda, Gwen byla kráva. Obrátím se k bratrovi. „Uděláš nejlíp, když budeš držet hubu. A teď vážně, proč jsi přijel?“

„Máma mi několikrát volala, protože jí nezvedáš telefon. Říkala, že se mám stavit u MC, protože kdybys náhodou ležel mrtvej někde v příkopu, bude určitě vědět, ve kterým.“

„Já… počkej, cože?“ MC se tváří dotčeně.

Jonah dopije kávu, hlučně odstrčí židli a vstane. Hrnek zůstane ležet na stole a židle uprostřed místnosti. „Mrtvej nejsi, tak můžu jít. Měj se, velký bratře.“

Jednoduše zmizí.

***

Někdy mám pocit, že moje asistentka na chodbě i nocuje, aby mě mohla přepadnout, jakmile v pondělí ráno vystoupím z výtahu.

„Tady jsi!“ zašvitoří.

„Co tady děláš, Becco? Vždyť ještě není ani osm.“

Nenechá se odradit a namíří si to k mé kanceláři se zápisníkem v ruce. Chvíli si pohrávám s myšlenkou nastoupit zpět do výtahu a nepřijde mi to jako špatný nápad, ale nakonec to vzdám a vydám se za ní.

„Chtěla jsem si být jistá, že tě odchytnu dřív, než to udělá někdo jiný,“ oznámí mi přes rameno. „Jeden z Blakeových klientů se po tobě sháněl.“

„Který?“

„Velký svalnatý hezoun.“

Becca málokdy používá skutečná jména. U nás v televizní tvorbě zastupujeme převážně autory a tvůrce, herce jen málokdy. O herce se většinou starají v oddělení celovečerních filmů. Jedním z našich herců je Emil Shepard, ale chvilku mi trvá, než zpracuju, co jsem se právě dozvěděl. Jestliže se chce Emil přesunout od Blakea ke mně, byl by tento měsíc už třetí, a navíc můj první opravdu známý herec.

Musím skromně podotknout, že Blake z toho rozhodně nebude mít radost.

„Emil se sháněl po mně?“

„Volal třikrát během víkendu,“ odpoví a popostrčí mě za loket, protože jsem se údivem zastavil.

„Ví o tom Blake?“

Becca odtrhne papír pokrytý téměř nečitelným rukopisem a podává mi ho. „Neslyšela jsem žádné mlácení nábytkem, proto předpokládám, že nejspíš ne. Jestli máš zájem, musíš Emilovi zavolat hned ráno, než zavětří příležitost někdo jiný. Dobře víš, jak nepříjemné to může být, a pokud se Emil rozhodl odejít, je to jeho volba. Ty nikoho nepřetahuješ.“

Jsem vděčný za její ujištění, ale pořád jsem z toho na rozpacích. Výhledově bych rád začal pracovat v celovečerních filmech, ale přetáhnout klienta kolegovi asi nebude nejlepší způsob, jak se tam dostat. Nechci ani domýšlet, co by to mohlo znamenat.

Becca na mě chrlí plán na dnešní den: schůzky v 9 a v 9.30, další schůzka v 10 po Skypu, hned potom schůze zaměstnanců a oběd s potenciálním novým scénáristou. Vždycky jsem si říkal, že pokud bych měl popsat typ ženy, který se mi líbí, byla by to Becca. Je chytrá a sarkastická, má zrzavé vlasy a modré oči a dokonalé ženské křivky. Potkali jsme se náhodou v kavárně chvíli poté, co jsem se přistěhoval, a okamžitě mi byla sympatická. Vlastně jsem se ji zrovna chystal pozvat na rande, když s hrůzou vykřikla, že přijde pozdě na pracovní pohovor. Jak se později ukázalo, ten pracovní pohovor měla se mnou. Každý den děkuji bohu, že se tenkrát podívala na hodinky, než jsem ji stačil pozvat na večeři.

Navzdory vcelku nekonvenčnímu začátku je náš vztah pouze profesionální. Becca je ve své práci nepřekonatelná a někdy mám pocit, že toho o firmě ví víc než samotní partneři. Díky svým schopnostem by sama byla výbornou agentkou, ona je ale přesvědčená, že by to nezvládla.

Když dorazíme k mé kanceláři, zrovna předčítá poslední bod ze svého seznamu.

„Cartere?“ zeptá se, když si všimne, že mou pozornost upoutalo cosi na druhé straně chodby. „Vnímal jsi všechno, co jsem ti říkala?“

Rychle očima přelétnu papír, který držím v ruce, a záměrně se snažím ignorovat hromadu pošty na mém stole a monitor počítače oblepený žlutými lepicími papírky se vzkazem Zavolej, jakmile dorazíš!

„Většinu, řekl bych,“ odpovím. „Ale je docela možné, že jsem ještě neměl dostatečnou dávku kofeinu, abych začal pracovat na plné obrátky. Dej mi hodinu a pak se mě zeptej znovu.“

„Opravdu nevím, čím sis mě zasloužil,“ podotkne, obejde stůl a zpoza mé klávesnice vykouzlí kouřící papírový kelímek.

„Jsi dokonalá.“ Už jen ta vůně spustí Pavlovův reflex a já se hned cítím mnohem víc při smyslech. „Neměl jsem dnes čas ti taky koupit kávu cestou do práce. Zvu tě na oběd.“

Ukáže na můj papír a na kolonku označující poledne. „Kdepak, na oběd dnes bereš Alana Portera. Je to potenciální nový klient. Pamatuješ?“

Svěsím hlavu. „Jasně.“

Chytne mě za ramena a odvede mě ke stolu. „Máš toho dneska spoustu, ale určitě to zvládneš.“ Sesunu se na židli a sleduji, jak Becca namíří k oknu a prudce roztáhne žaluzie. „Přeju hezké pondělí.“

kapitola tři

Evie

„Evie, můžeš na minutku?“

Vzhlédnu, ale ve dveřích zahlédnu už jen Bradův stín.

„Samozřejmě,“ pronesu do prázdné kanceláře a odsunu se od stolu.

Kráčím chodbou po šedém koberci a ze všech kanceláří mě zdraví zvonění telefonů a klapání klávesnic. Chodba je dlouhá a úzká, po stranách lemovaná menšími kancelářemi. Na konci se nachází větší kanceláře a kanceláře vedení. Asistenti neobývají místnosti sousedící s kanceláří jejich agenta, i když by to bylo nejpohodlnější, když od nich něco potřebujete. Sedí spolu se stážisty v kruhu dlouhých stolů, tvořících sdílenou kancelář. Toto uspořádání má podporovat týmového ducha a potlačit jednotlivce, kteří by chtěli jednat sami na vlastní pěst bez podpory ostatních. Alespoň Brad si to od takového uspořádání slibuje. Pro všechny, kdo v tomto uspořádání musí pracovat, je to příjemné asi jako osina v zadku.

Můj vztah s Bradem Kingmanem je odjakživa velmi delikátní. Když jsem začínala, ještě mě neznal. Před deseti lety jsem nastoupila do svého prvního skutečného zaměstnání po vysoké a Brad tam pracoval jako agent. Ne vždy byl milý a říkalo se o něm, že se klidně uchýlí k nefér praktikám, jako je třeba přetahování klientů. Není to nelegální, ale prostě se to nedělá. Cíleně vyhledával herce, kterým zrovna něco nevyšlo, a nenápadně se zmínil, že by část viny měla padnout na hlavu jejich agenta, protože neudělal dost, aby herce ochránil. Vyhlédl si klienta, kterého by rád zastupoval, a navštívil ho, když zrovna natáčel. Tvrdil, že šel zrovna kolem navštívit jiného svého klienta, a tvářil se velmi překvapeně, když se dozvěděl, že jejich agenti se na natáčení nikdy nepřišli podívat. Brad dokázal zasít semínko pochybností, které za něj nakonec odvedlo špinavou práci. Opakovaně navštěvoval natáčení filmu Vzpoura a asi nikoho nepřekvapilo, že dva měsíce po skončení natáčení podepsal smlouvu s hlavní hereckou hvězdou. O měsíc později byl jmenován do vedení oddělení celovečerních filmů u P&D.

Já tyto praktiky nepoužívám, ale i když bych to nikdy nikomu nepřiznala, pár triků jsem od něj pochytila. Také jsem se od něj naučila, že v Hollywoodu nesmíš ani na okamžik zapomenout, že jakmile opustíš dům a vykročíš na ulici, lidé tě budou sledovat a všímat si, co děláš.

Teprve za pár let Brad zjistil, že pracujeme pro stejnou agenturu. Bylo to poté, co mě přijali do P&D. Drží si mě u sebe, protože znám pár historek ze zákulisí a vím možná až příliš dobře, jakým způsobem dělá svou práci. Ne že bych byla jeho důvěrnice nebo kamarádka, spíš si mě drží poblíž, aby nade mnou neztratil kontrolu.

„Pojď dál,“ pokyne mi jeho asistentka Kylie.

Kylie je chytrá a zvládá svou práci docela dobře. Ale hlavně je schopná snášet Brada celý den. Každý den. Musí být neskutečně odolná vůči hovadinám.

Brad Kingman vypadá tak trochu jako zázračné dítě Hugha Jackmana a Christophera Walkena. Má dokonalou pleť, chladné modré oči a ostře řezané rysy. Sedí ve své kanceláři obklopen cenami a fotkami celebrit, za oknem úžasný výhled na Hollywood Hills – je zkrátka ztělesněním úspěchu.

Natáhne se pro kancelářskou sponku a jeho košile obepne hrudník a paže, které prozrazují, že jejich majitel tráví spoustu času v posilovně. Na stole trůní zelené smoothie, a i přes nechuť, s jakou jsem do této kanceláře vstupovala, se musím v duchu usmát. Jestli považuje tuhle kapustovou břečku za pochoutku, vůbec se nedivím, že snědl tyčinku pro psy.

„Posaď se,“ řekne a nechá mě čekat několik minut, než dokončí zápis do černé účetní knihy, zaklapne ji a převáže tlustou koženou páskou. Nechápu, proč to nemohl udělat před tím, než si mě zavolal.

„Poslouchej, kočko, potřebuju, abys přihodila svou trošku do týmu.“

Musím nejprve napočítat do tří, než odpovím. Jestli nějaký bradismus nesnáším, tak je to troška do týmu, jedna z jeho stupidních hlášek a synonymum pro laskavost. Jak se začne ohánět týmem, nedá se odmítnout, aniž bych vypadala jako pěkná mrcha.

„Co potřebuješ?“ snažím se vypadat nezaujatě.

„Byl bych rád, kdybys trochu pomohla Johnovi vybudovat si znovu klientskou základnu.“

Překvapeně vzhlédnu. John Fineman je velmi dobře zavedený kolega z oddělení celovečerních filmů. „Brade, vždyť on tu pracuje déle než já.“

„Já vím,“ zhoupne se Brad na židli. „Všichni víme, že od něj letos odešli dva hlavní tahouni. Rozvádí se a je trochu rozhozený. Kdybys mu mohla čas od času něco přihodit. Co jsi kde zaslechla, s kým se chystáš na oběd. Nějak ho zaměstnej. Týmová práce.“

Nějak ho zaměstnej? Před pár lety dostal John obří podíl z mé vlastní šestimístné provize jenom za to, že na něj byl přesměrován hovor v době, kdy jsem místo v kanceláři trčela na schůzi. John zavolal Kylie a oznámil jí, že jsme získali nového klienta. Předpokládala, že se jedná o jeho klienta, a zapsala to tak do papírů.

Neřekl jí, aby to opravila.

Udělala jsem tehdy příšernou scénu. Jak si Brad představuje kompromisní řešení? Dostala jsem o trochu vyšší podíl a hlavně přednášku o týmové minci. Ano, je pravda, že John letos přišel o dva klienty. Odešli od něj, protože zjistili, že je to podrazácký hajzl, který pomlouvá jednoho klienta před druhým, ne proto, že by byl trochu rozhozený. Když šel táta na operaci s kolenem, potřebovala jsem pár dní volna, abych pomohla mámě. Brad navrhl, abych pár svých klientů někomu předala, abych se necítila tak „zavalená“. Ani ho nenapadlo přidělit mi někoho na výpomoc, i když já bych to stejně nepřijala.

„Klidně pomůžu, jestli to opravdu potřebuje,“ spustím obezřetně, „ale---“

„Evie.“ Brad vzdychne, odsune židli a postaví se zády ke skleněné stěně bez jediné poskvrnky. „Dobře víš, jak nerad to vytahuju, ale bylas to ty, kdo kolem sebe potřeboval oporu týmu, když ti to nevyšlo s filmem Field Day.“

Ztuhnu. A máme to tady zase.

Field Day byl jeden z největších kasovních propadáků za poslední roky. Zastupovala jsem – a snažila jsem se pro něj vyjednat velké peníze – hlavní hereckou hvězdu. Jeho účast znamenala zelenou pro celý projekt. Abyste si udělali správnou představu, bylo to něco podobného jako Vodní svět nebo Láska s rizikem. Byla to katastrofa. Film i můj klient dostali spoustu Zlatých malin a plnili ještě dlouho stránky všech bulvárních plátků. Dokonce jsem slyšela používat výraz „Byl to naprostý Field Day“ jako metaforu pro opravdu příšerný film.

Dámy a pánové, moje firemní stigma.

Nejhorší na tom je, že než se to všechno semlelo, byla jsem v práci za hvězdu. Za předchozí dva roky jsem patřila k nejvýkonnějším agentům u Altermana a u P&D patřím stále mezi horních dvacet procent. Po propadáku s Field Day utrpěla moje pověst – a moje sebevědomí – velkou ránu. Nemůžu se zbavit pocitu, že už mi to v naší branži nikdy nikdo neodpáře.

Brad si to náležitě užívá, kdykoli mi to může znovu připomenout. Jako správný poskok si nikdy nedovolím podotknout, že to byl on, kdo ze začátku film vychvaloval a tvrdil, že má velký potenciál. Prý něco „jako když zkombinujete Durhamské býky a Avengers – zlatí sportovní hrdinové.“

Brad obejde stůl a opře se roh. „Takové špatné rozhodnutí, jako byl Field Day, by položilo na lopatky většinu agentů, nemluvě o těch, kteří ještě neměli dost příležitostí se prosadit. Dopustil jsem to?“ zeptá se a vrhne na mě pohled, který by nezaujatý pozorovatel mohl považovat za vyjádření opravdového zájmu.

Jízlivou poznámku si nechám pro sebe, protože má pravdu. Brad mi opravdu podal pomocnou ruku. Postavil se za mě, když si všichni ostatní mysleli, že by mě měli vyhodit. Na druhou stranu mi to nikdy nepřestane připomínat.

„Ne, kryl jsi mi záda,“ odpovím a nesnažím se mu vymlouvat, že tou dobou už jsem se prosadila víc než dost, neboť jsem dělala agentku už téměř osm let.

„Tak je to správně. Protože tvoje prohry jsou i mými prohrami. A tvoje vítězství…?“ odmlčí se a napjatě očekává moji reakci.

„Jsou i tvými vítězstvími,“ doplním.

„To je moje holka.“ Na tato čtyři slova jsem vysloveně alergická. Brad obejde stůl a zaboří se zpět do svého křesla. „Dej mi vědět, jak to jde. A teď jdi a zavři za sebou dveře.“

Audience skončila.

***

Pro dnešek jsou všechny schůzky za mnou a já mířím do Café Med na večeři s Daryl a Amélií. Sedíme na zahrádce, venku je pořád kolem dvaceti stupňů, ale Daryl je zachumlaná v obřím béžovém svetru a na očích má sluneční brýle, přestože slunce zapadlo už před hodinou. Tak to chodí v Los Angeles.

Café Med je stylová malá restaurace na Sunset Boulevardu, ideálním místě pro pozorování kolemjdoucích. Po chodníku na protější straně právě prochází žena v hedvábném kimonu a v botách na osmicentimetrové platformě. Na rohu zastaví auto s modelem pouště na zadním okýnku. Pravděpodobnost, že uvidíme kolem procházející celebritu, je tady stejná, jako že uvidíme chlápka v havajské sukýnce tlačícího dětský kočárek naplněný plechovkami.

„Slyšela jsem, že si tě Brad dneska pozval na kobereček,“ obrátí se na mě Amélie a dodá s úsměvem od ucha k uchu: „Vsadím se, že sis to náramně užila!“

„Že on se po tobě musí vždycky tak vozit,“ přidá se Daryl.

„Co nadělám,“ řeknu vyhýbavě. „Každého občas nějak podusí. Je moc chytrý. Dobře ví, co na nás platí.“

Vzhlédneme, když se Steph s úsměvem protáhne kolem hostesky a přispěchá k našemu stolu.

„Omlouvám se, že jdu pozdě.“ Zavěsí kabelku na opěradlo prázdné židle vedle Daryl a pohodlně se usadí. „Ta schůzka s klientem byla nekonečná.“

„Ještě jsme si neobjednaly.“ Podám jí jídelní lístek. „Ale víno se už nese.“

„Andělé zpívají aleluja,“ zamumlá Steph a zkoumá nabídku jídel.

„Bavili jste se dobře v pátek večer?“ zeptá se Daryl.

„Já ano,“ odpovím upřímně.

„Znamená to, žes mi už odpustila, že jsem nešla s tebou?“ ujišťuje se.

Steph vehementně kýve hlavou, ale já ukousnu bagetku, zakloním hlavu a prohodím: „To si ještě rozmyslím.“

Daryl si přiloží k hlavě dva prsty a stiskne pomyslnou spoušť.

Už už se chystám povykládat Daryl a Amélii všechny detaily z pátečního večírku, když si najednou uvědomím, že Steph i Mikeovi je dvacet sedm a Carter je jejich vrstevník… to znamená, že je o šest let mladší než já.

Šest let.

Jako kdyby mi četla myšlenky, odloží Steph jídelní lístek a řekne: „Carterovi ses moc líbila.“

Jak to, že jsem si ten věkový rozdíl neuvědomila už na večírku? Automaticky bych hned dala zpátečku. Nikdy jsem nechodila s mužem, který by byl výrazně mladší než já. Mezi dvaceti sedmi a třiatřiceti je výrazný rozdíl. Je jasné, že si spolu nic nezačneme, ale kdybych mu náhodou chtěla napsat textovku a představovat si ho při tom nahého, znamená to, že jsem na zajíčky, když je mezi námi šestiletý rozdíl?

Poděkuji číšníkovi, který mi právě přinesl víno, a obrátím se na Steph: „Panejo, Steph, právě mi došlo, že je stejně starý jako ty.“

„Kdo je Carter?“ chce vědět Amélie. „Nepamatuju si, že bychom někdy mluvily o nějakém Carterovi.“

„Je to Stephin a Mikeův kamarád,“ vysvětlím a upiju ze sklenice vína. „Byla s ním sranda. Daryl, ty ho možná znáš. Pracuje v televizní tvorbě u CTM.“

„Carter Aaron? Nikdy jsem s ním nepracovala, ale slyšela jsem, že je dobrej.“

„On je dobrej,“ zdůrazní Steph a otočí se na mě. „Byla s ním sranda? Evie, je sexy. Carter je krásnej chlap, je chytrej a je to vážně dobrej mužskej. Řekla bych, že je dost dobrej i pro tebe.“

Přejdu poznámku o mé vybíravosti. „Je mladej,“ připomenu. „Nějak jsi mi to zapomněla říct.“

„Je mu dvacet osm!“

„Proboha,“ zasténám. Super, takže jsem starší jen o pět let. „Už jsem chodila do školy, když se narodil.“

„Do školky,“ opraví mě Steph.

„V tomhle věku je ten rozdíl hodně znát.“ Když mi bylo osmadvacet, většina mých kamarádů se chovala jako příšerky z Muppet Show v těle dospělého muže, co se snaží zorientovat ve světě kolem nich.

„Kluci na východním pobřeží dospívají dřív,“ oponuje mi Steph.

Vyměním si s Amélií nedůvěřivý pohled. „Všichni, kterým je přes třicet, tvrdí, že je jim osmadvacet,“ podotkne.

Přikývnu. „A mně bylo třicet už před třemi lety.“

„Takže jsi teď sexuálně na vrcholu,“ povzdychne Daryl. „No tak, odvaž se trochu.“ Vyzývavě zavrtí boky, významně na mě zamrká a dodá: „Mladší chlap.“

Zaúpím.

„Upřímně, Evie,“ řekne Steph, „mám pocit, že se pokaždé snažíš najít důvod, proč bys s nikým neměla chodit.“ Nemůžu ta slova dostat z hlavy a ona pokračuje: „Bavil se. Ty ses bavila. Tak proč mu nezavoláš?“

„Není pravda, že hledám důvody, proč bych neměla s nikým chodit.“ Odfrknu a cítím se dotčeně.

„Já bych řekla, že to pravda je,“ vloží se Daryl do debaty. „Jsi vybíravá a nemožná.“

„Říká ta, která je také sama,“ odseknu pochybovačně.

„Poslouchej,“ rozhodí Amélie rukama. „Chápu, jak to myslíš s věkovým rozdílem, ale pět let není až tak hodně. Kdyby byl o pět let starší, přemýšlela bys, jestli si s ním vyjít?“

„Nech si ty chytrý řeči, Amélie,“ zamumlám.

Zasměje se. „Myslím, že bys mu měla zavolat.“

„Nejspíš jsi přeslechla, že taky pracuje jako agent. Mladší agent.“

Amélie se ušklíbne.

„To mi připomíná,“ Daryl si konečně sundá sluneční brýle, „neřeklas nám, co po tobě Brad chtěl.“

„Chce, abych pomohla Johnu Finemanovi. Mám dohlídnout, aby měl dost práce.“ Zasměju se. „Je to postavené na hlavu. Když jsem začínala u P&D, byl to John, kdo mě se vším seznamoval.“

Rozhlédnu se po zahrádce, jestli tu náhodou nesedí někdo z našich známých, a otočím se zpět k holkám. „Znáte to, když někdo něco chystá, ale neustále zpochybňuje všechno, co dělají ti ostatní? Přesně tak na mě poslední dobou působí Brad.“

„Jako když má někdo románek a najednou začne přehnaně podezřívat svého partnera,“ přikyvuje Daryl.

„Možná,“ pokrčím rameny. „Určitě se něco chystá.“

„Poslední dobou si nechal do kanceláře zaslat spoustu výkazů o ziscích,“ dodá Amélie. „Nevím, co to má znamenat, ale je dost divné, že některé holky na finančním musely zprávy šifrovat.“

„To mi na klidu moc nepřidalo,“ povzdechnu a natáhnu se pro skleničku. „Jednoduše Bradovi nevěřím.“

„A to je přesně ten důvod, proč bys měla zavolat Carterovi,“ řekne Steph. „Je prokázáno, že orgasmus uvolňuje stres.“

Moje kamarádky mi vůbec nepomáhají.

kapitola čtyři

Carter

Jenom MC a já máme skutečnou radost, že jsem se přestěhoval do LA. Mému bratrovi je to úplně jedno a moji rodiče… i když jsou to už dva roky, stále jsou zásadně proti. Je naprosto v pořádku, že Jonah žije v Malibu. Je přece mladý, chce si splnit své sny a nemůže přece udělat nic špatného. Ale Carterovo stěhování do Beverly Hills? Apokalypsa.

V pondělí večer zavolám rodičům, abych je ubezpečil, že neležím mrtvý někde v příkopu.

„To jsem rád,“ řekne táta. „Měl by ses ale častěji stavit za svým bratrem. Cítí se osamělý.“

„Jonah?“ směju se a obracím na pánvičce toast se sýrem. „Věř mi, že se tak určitě necítí.“

„Zajeď za ním,“ ozve se máma na druhém telefonu. „Vždyť to nemáš daleko.“

„Bydlí v Malibu, mami. To je aspoň hodina cesty.“

Táta si odkašle. „Od nás do Brooklynu je to taky hodina cesty, a přesto jezdíme každý víkend navštívit tvoje tety, a víš, co mají v Brooklynu? Svetry na stromech, Cartere. Když jsem tam byl posledně, viděl jsem člověka, jak venčí zatracenýho páva. A když jsem zašel na kafe? V tom divným malým hipsterským krámku prodávali kromě kafe i přízi. Kafe a přízi. Kdo, sakra, smíchá tyhle dvě věci dohromady?“

„Chápu. Zapíšu si vás do seznamu těch, kteří na Díkůvzdání nepřijedou do LA,“ odpovím a přehodím sendvič z pánvičky na talíř. V LA narazíte na divnější věci, než je kafe a příze.

Následuje dlouhé, významné mlčení, které nakonec přeruší máma. „Jonah říkal, že jsi přespával u Michaela Christophera, protože nemáš kde bydlet.“

Promnu si spánky. Jasně, že jim to řekl. „Jonah je lhář.“

„To neříkej,“ okřikne mě. „Taky říkal, že jsi potkal nějakou dívku.“

Zakousnu se do sendviče a pomalu žvýkám a polykám, abych měl dost času rozdýchat vztek na bráchu. „Mami, je to kamarádka mých kamarádů. Potkal jsem ji na večírku.“

„Ty jsi tu ženu potkal na večírku?“

„Byl to večírek v maskách, žádná divočina,“ vysvětlím. „Je to Michaelova a Stephaniina kamarádka, není to žádná hollywoodská prostitutka“.

„To si myslíš jenom proto, že se přátelí s Michaelem?“ zeptá se máma.

To mě rozesměje. „Strávili jsme spolu celkem tři hodiny. O nic nejde. Opravdu je v pohodě.“

„Žije v Los Angeles, Cartere,“ povzdechne si máma. „Podle mě to v pohodě moc není. Nechápu, proč sis nemohl najít někoho tady. Určitě má umělá prsa a takový ten – no ten – ten jed, co si s ním nechávají vyspravit obličej.“

„Botox?“ odtuším.

„Přesně ten.“

„Dobrá, dobrá, uklidni se. Jonah žije taky v LA a nepamatuju si, že by ses kvůli tomu do něj někdy takhle navážela.“

„Tak zaprvé, dávej si pozor na pusu, a zadruhé, tvého bratra téměř nevídám, tak ho nepoužívej jako zářný příklad.“ Hlasitě povzdechne do telefonu. „Jonah byl vždycky snílek. Ty jsi můj zodpovědný chlapec. Zavolej mu.“

„Dobře, mami. Chvíli potrvá, než najdeme oba volnou chvíli, ale zavolám mu.“

„To je můj hodný chlapec.“

***

Pokud vám v naší branži někdo sedm dní nezavolá zpátky, nic se neděje. Všichni máme spoustu práce, na stolech se nám kupí scénáře, knihy a záznamy z konkurzů, které je potřeba projít, e-maily, které je potřeba přečíst, a telefonáty, na které je potřeba odpovědět. Zpětná volání se odkládají a řadí podle důležitosti.

Týden nic neznamená.

Každý den se snažím své klienty na tento fakt nenápadně upozornit. Připomínám jim, že žádné zprávy jsou v podstatě dobré zprávy. Pokud nedostali žádnou zprávu, znamená to, že nebyli odmítnuti. Když ale na telefonátu závisí splnění vašeho snu, čas najednou plyne mnohem pomaleji a i ten nejvytrvalejší člověk může ztratit trpělivost.

„Přece poznají hned, jestli se jim to líbí, nebo ne.“

„Kdyby mě chtěli, tak už by bývali zavolali, že?“

Mluvit o trpělivosti je lehké, být trpělivý už tak jednoduché není. Vím o tom své, protože ačkoli jsem Michaelu Christopherovi řekl, že si s Evie nechci nic začínat, nemůžu na ni přestat myslet. Je čtvrtek odpoledne, ona se stále neozvala a ze mě se stává úplná troska.

Vzpomínám, co jsem jí v pátek večer řekl, když jsem jí dával své číslo: „Vím, co jsem říkal o randění s kolegyní z oboru, ale vždycky se hodí mít ďábelskou kamarádku. Je to na tobě, jestli budeš mít chuť někdy probrat drby o našich nadřízených a spolupracovnících nebo si jen tak vyrazit a tajně zosnovat spiknutí za účelem převzetí vlády nad světem bez jakýchkoli romantických očekávání, máš moje číslo.“

Zasmála se, zajela mi rukou do vlasů a nechala ji tam o trochu déle, než se sluší na platonický vztah. A pak odešla.

Měl jsem spíš říct něco jako „Opravdu se mi líbíš. Můžeme si vyměnit čísla a naplánovat si, kdy se uvidíme nazí?“

Zazvoní mi telefon a já se po něm vrhnu na hromadu složek, kde si klidně vibruje.

„Haló?“ vyhrknu bez dechu.

„Čau.“ Na druhém konci je Michael Christopher. „Jak se máš?“

Obejdu stůl a nohou zavřu dveře. „Ujde to. Ještě se mi neozvala, jestli to je důvod, proč voláš. Zase.“

Odmlčí se. „Měl jsi v pátek tu kravatu?“

Dosednu na židli a ušklíbnu se. „Kterou kravatu myslíš?“

„Moc dobře víš, kterou. Zločin proti lidskosti.“

Podívám se na košili a na hrudníku si urovnám přesně tu samou kravatu. Evidentně mě zná velmi dobře. „Ano,“ odpovím. „Tahle kravata mi nosí štěstí. Jako bonus se ještě hodí ke kostýmu Harryho Pottera.“

Zaúpí. „Ty ji máš i dneska, že ano? Je hrozná, Cartere.“

„Evie není ten typ, co nezavolá jenom kvůli kravatě.“

„Hele, já jsem chlap a Stephanie mě musí neustále přesvědčovat, že se nehodí, abych šel s přáteli na večeři v teplákách. Já ti kázat nebudu. Ale i já – zanedbaná lidská troska – vím, že tato věc si zaslouží ránu z milosti na ukončení jejího trápení. Kdykoli ji máš na sobě, považuji to za útok na moje estetické cítění.“

„Já bych to neviděl tak dramaticky.“ Natáhnu se, vylovím kancelářskou sponku z hrníčku vedle monitoru a začnu ji bezmyšlenkovitě narovnávat.

„Netvrdím, že za všechno může ta kravata,“ pokračuje. „Jen se ti snažím říct, že bys neměl nosit něco, co máš od dob matematické olympiády ve druháku na vejšce, Cartere.“

„Tu matematickou olympiádu jsem vyhrál,“ opravím ho, namířím kancelářskou sponkou na odpadkový koš a vítězoslavně zvednu ruce, když se odrazí od okraje a spadne do něj. „Nejen že jsem se zúčastnil, já jsem vyhrál. Pokud tě to zajímá, měl jsem tu stejnou kravatu i při pohovoru kvůli stipendiu, při maturitě a taky tu noc po seznamovacím večírku v prváku, kdy jsem zaskóroval se Samanthou Rigbyovou. Kvalitní věci zrají s věkem a ta kravata mezi ně patří.“

„Neznám nikoho tak pověrčivého, jako jsi ty,“ odpoví.

„Jsem složitá osobnost. Mám pocit, že se o to zbytečně moc zajímáš. Opravdu voláš, jen abys mě zase otravoval?“

„To byl jen takový bonus. Sedím v práci a plánujeme se Steph víkend, když mi došlo, že už to bude týden a my ještě nemáme naplánované žádné rande ve čtyřech. A pak mě napadla ta věc s kravatou…“

Pohrávám si s tužkou mezi prsty. „Michaeli.“

„Vždyť víš, že si z tebe jen dělám legraci. Jsi moje oblíbené páté kolo u vozu.“

„Moc vtipné.“ Telefon mi zavibroval u ucha a oznámil příchozí zprávu. Od našeho posledního rozhovoru volala máma už dvakrát – samozřejmě aby se zeptala, jestli jsem se už spojil s Jonahem – ani jednou jsem jí nezavolal zpět. Není to ode mě hezké, já vím. Jestli je ta zpráva od ní, mám dvě možnosti: vzmužit se a zavolat svému bratrovi, nebo si budu muset při příští návštěvě uvařit lasagne sám. Do toho se mi opravdu nechce, protože máma je nejlepší kuchařka na světě.

Odtáhnu telefon od ucha a kouknu na displej, ale nevidím mámino číslo. Evie. A hned několik zpráv.

„Zavolám ti zpátky,“ oznámím Michaelovi a rychle zavěsím.

Ahoj cizinče.

Nechci otravovat, ale neznáš náhodou agentku Elsu Tippettovou?

Chystá se k nám na pohovor.

Byla jsem se Steph na skleničce a ona

se zmínila, že jste snad spolu pracovali.

Ano, pracoval jsem s ní, u Bradforda.

Byla moc milá.

Taky tě zdravím.

Uběhlo pár minut a já přemýšlím, jestli se ještě ozve nebo se opravdu chtěla zeptat jen na tohle.

Elsa pracovala u Bradforda čtyři roky, z toho tři jsme tam pracovali společně, než jsem se přestěhoval do LA. Kolegové, kteří si nebrali servítky, jí říkali Sběratelka skalpů, neboť spala s kdekým z našeho oddělení. Aby bylo jasno – nikdy jsem s Elsou nespal, ani jsem nepoužíval tu přezdívku. Při představě, že se o mně baví s Evie, se mi sevřel žaludek.

Vrátím se k rozečtenému scénáři na svém stole. Snažím se číst. Kontroluju telefon. Nic. Uběhla další minuta. Přečetl jsem půlku stránky a nemám tušení, o čem to vlastně je. Znovu zkontroluju telefon.

Mám nějak rozvést moji spolupráci s Elsou? Mám napsat víc podrobností?

Nejspíš bych měl.

Mám ji pozvat na rande? Mysli, Cartere.

Telefon potichu zavibruje.

Poslala jsem jí mailem potvrzení schůzky

a náhodou jsem zmínila tvé jméno.

Vypadá to, že si poslechnu pár historek o Carterovi Aaronovi.

Proboha.

Zajímá ji to.

Já o Else žádné historky nemám. Jiní by asi měli…

Musím končit. Ozvu se později.

Uběhla hodina, aniž by se Evie ozvala. Už jsem na ni pomalu zapomněl, když se mi na telefonu objeví její jméno.

Páni. Elsa tě MILUJE.

To mě podrž.

f Bylo to jako sledovat v kanceláři f

oživlé příběhy z Penthouse Letters.

Nastoupila k nám asi rok po mně.

Ona se tam… spřátelila s některými muži. Nejsem jedním z nich.

Docela mě děsí představa, co všechno ti navykládala.

Uběhlo pět minut, potom deset. Žádná reakce. Do hajzlu.

Ďáblice?

Uběhly téměř dvě hodiny. Sedím doma, koukám na televizi, když mi konečně přijde odpověď.

OK, už jsme naše posezení nad skleničkou rozpustily.

A čekala jsem od těch historek víc.

Ta Ďáblice mě pobavila.

Říkal jsem ti to.

Vymyslela to funkce automatických oprav v mém telefonu.

Jako by tě znal.

Doufala jsem, že uslyším nějaké pikantnosti.

Ale evidentně jsi sladký, sexy a zodpovědný.

Nuda…

Vážně jsi napsala, že jsem sexy?

Nechceš zajít příští týden na večeři?

Jasně, moc rád.

Okamžitě jsem poslal textovku Michaelu Christopherovi.

AŤ ŽIJE ŠŤASTNÁ KRAVATA!

Ne.

Ano.

NE!

ANO!

Půjdeme spolu na večeři.

ANO.

PROBĚHNU NAHEJ CELOU NAŠI ULICI!

Neeeeeeeeeee.

kapitola pět

Evie

„Jsi nervózní?“

Sedím skřípnutá ve stroji na posilování nohou a udiveně pohlédnu na Daryl. „Proč bych měla?“ Zorničky se mi rozšíří hrůzou. „Chceš mi přidat další závaží?“

Zaraženě se na mě podívá, pak se otočí a významně povzdechne.

„Aha, ty myslíš kvůli Carterovi?“

„Samozřejmě kvůli Carterovi,“ její odpověď doprovází další povzdech. „Nemůžu uvěřit, že jsem se nechala zatáhnout tady do té telenovely. Můj společenský život je pustý jak Sahara, ale tvoje textovky jsem schopná odrecitovat zpaměti. Proč si tak ničím život?“

„Promiň, snažím se na to pořád nemyslet,“ odpovím. „Snažím se sama sobě namluvit, že o nic nejde, že si jen vyrazím s kamarádem z branže.“

„Pořád nemůžu uvěřit, žes ho pozvala na rande,“ napije se vody z láhve. „Vždycky sis držela své pozice, ale tentokrát jsi jednoduše kapitulovala. Rozdáš si to s ním.“

Zacpu si uši. Jasně, že bych si to s ním chtěla rozdat, ale začíná se to nějak komplikovat. Celý minulý týden jsme si s Carterem posílali zprávy a s každou další je mi o trochu víc sympatický. To je důvod, proč začínám být nervózní. Je lehké flirtovat s někým, kdo sedí u druhého telefonu. Člověk má dost času vymyslet vtipnou a inteligentní odpověď, ale jakmile se potkáme, mám strach, že to celé podělám.

Snažím se nebýt cynická, ale moc mi to nejde. Jako každá svobodná žena v mém věku už mám za sebou seznamování všude možně, od baru až po knižní klub. Prožila jsem si spoustu mizerných známostí na jednu noc a strávila spoustu hodin na internetových seznamkách. Raději zemřu sama v domě plném koček oblečených do stejných malinkých svetříků, než bych tím vším měla projít znovu.

Snažím se ignorovat neustálé narážky ze všech stran na svoji nespárovanost, ale slyším to všude. Většina filmů a knih má romantickou zápletku a téměř každá písnička v rádiu je o lásce. A pak jsou tu moje biologické hodiny tikající tiše, ale neúprosně. Mí rodiče mě měli pozdě a už jim táhne na sedmdesát. Už dávno opustili svou hollywoodskou kariéru, užívají si důchodu, a když zrovna nezahradničí nebo neobletují svého milovaného psíka, zajímají se o můj milostný život.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Miluji tě, nenávidím tě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.