Copyright © Stephen King, 1992

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Buška Bryndová, 1996

Copyright © for Czech edition Beta – Dobrovský

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7593-020-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-021-7 (mobi)

OBSAH

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

1

Jessie zaslechla, jak zadní dveře lehce a nepravidelně bouchají v říjnovém větříku vanoucím kolem domu. Zárubeň dveří vždy na podzim nabobtnala a dveřmi se muselo pořádně prásknout, aby se zavřely. Tentokrát na to zapomněli. Napadlo ji říct Geraldovi, aby šel dozadu a dveře zavřel dřív, než se do toho příliš zaberou nebo než se z toho bouchání zcvokne. Pak si uvědomila, jak směšné by to bylo za daných okolností. Zkazilo by to celou náladu.

Jakou náladu?

Dobrá otázka, opravdu.

A jak Gerald otáčel klíčkem v druhém zámku a jak zaslechla cvaknutí nad levým uchem, uvědomila si, že alespoň co se týká jí samotné, ta nálada nestála za to, aby zůstala zachovaná. Proto si přece všimla těch nezajištěných dveří. Hra na otroka ji už dál sexuálně nevzrušovala.

Ovšem totéž se nedalo říct o Geraldovi. Měl teď na sobě jen trenýrky a ani nemusela zvednout oči až k jeho tváři, aby viděla, že má o ni stále nezmenšený zájem.

Je to hloupé, pomyslela si, ale nebylo to jen hloupé. Bylo to také trochu děsivé. Nechtěla si to připustit, ale bylo to tak.

„Geralde, proč se na to prostě nevykašlem?“

Na okamžik zaváhal, trochu se zamračil a pak přešel přes pokoj k prádelníku nalevo od dveří do koupelny. Jeho tvář se přitom vyjasnila. Ležela v posteli s rukama roztaženýma za hlavou a dívala se na něj. Trochu vypadala jako spoutaná Fay Wrayová čekající na obřího opičáka v King Kongovi. Zápěstí měla připoutaná k mahagonovým sloupkům v čele postele dvěma páry pout. Řetízek pout dával každé ruce asi šestipalcovou volnost pohybu. Nebylo to zrovna moc.

Položil klíče na prádelník, ozvala se dvě cvaknutí, její sluch byl výjimečně jemný na středeční odpoledne, a pak se k ní otočil. Na vysokém bílém stropě nad jeho hlavou tancovaly a poskakovaly odlesky slunce na vlnách v jezeře.

„Co ty na to? Už to pro mě ztratilo hodně kouzla.“ A vlastně ho nikdy moc nemělo, to už ale nedodala.

Zašklebil se. Měl masitý, růžový obličej pod úzkým výběžkem vlasů, černých jako havraní křídlo, a ten úšklebek v ní vždy vzbuzoval nepříjemné pocity. Nemohla přijít na to, co to přesně bylo, ale…

Ale samozřejmě můžeš. Vypadá hloupě. Vlastně je vidět, jak jeho IQ klesá o deset bodů dolů s každým palcem, o který se ten úšklebek rozšíří. A když je nejširší, tak ten tvůj dynamický podnikový právník vypadá jako propuštěný zřízenec z místního blázince.

Bylo to kruté, ale ne zcela nepřesné. Ale jak říct téměř po dvaceti letech svému manželovi, že pokaždé, když se ušklíbne, tak vypadá, jako kdyby byl postižen lehkou mentální retardací? Odpověď byla snadná, samozřejmě že to nešlo. Jeho smích, to bylo něco zcela jiného. Měl roztomilý úsměv a napadlo ji, že to byl především ten úsměv, tak teplý a přívětivý, který ji přesvědčil, aby s ním začala chodit. Připomínal jí úsměv jejího otce, když před večeří rodině vyprávěl zábavné prožitky dne a usrkával k tomu gin-tonic.

Toto však nebyl úsměv. Byl to úšklebek, jeho zvláštní verze, určená pouze pro tyto sedánky. Napadlo ji, že Geraldovi, který byl uvnitř tohoto úšklebku, připadal jako vlčí škleb. Nebo možná jako pirátský. Ovšem z jejího zorného úhlu, jak tu ležela s rukama za hlavou, oblečená jen do bikini kalhotek, vypadal hloupě. Ne…, retardovaně. Nakonec, nebyl žádným z těch neohrožených dobrodruhů z časopisů pro pány, nad kterými prožil zuřivé ejakulace své osamělé, obtloustlé puberty. Byl to právník s růžovým, příliš širokým obličejem, rozkládajícím se pod výběžkem vlasů neúprosně se zužujícím až do úplné pleše. Prostě jen právník s vepředu vyboulenými, nepadnoucími trenkami. Jen mírně nepadnoucími.

Velikost jeho erekce nebyla však podstatná. Důležitý byl ten úšklebek. Nepohnul se ani o kousek, a to znamenalo, že ji Gerald nevzal vážně. Měla protestovat, bylo to nakonec součástí hry.

„Geralde? Myslím to vážně.“

Úšklebek se rozšířil. Ukázalo se několik dalších, malých, neškodných právnických zubů a jeho IQ spadlo o dalších dvacet nebo třicet bodů. A stále ji ještě neslyšel.

Jseš si tím jistá?

Byla. Neuměla v něm číst jako v otevřené knize, předpokládala, že je k tomu potřeba déle než sedmnácti let manželství, ale myslela si, že obvykle dost dobře ví, co mu zrovna prochází hlavou. Pomyslela si, že by to bylo pěkně v nepořádku, kdyby to nevěděla.

Jestli je tomu tak, panenko, jak to, že on to nedokáže? Jak to, že nevidí, že toto není jen další nová scéna v té staré sexuální frašce?

Teď byla řada na ní, aby se lehce zamračila. Odedávna slýchávala hlasy uvnitř své hlavy a domnívala se, že je slyší každý, ačkoliv lidé o tom obvykle nemluví, zrovna tak jako nemluví o funkci svých střev. Většina těch hlasů byla jako staří přátelé, příjemně přizpůsobiví, jako pohodlně obnošené pantofle. Tento hlas byl ovšem nový… a nebylo v něm nic pohodového. Byl to silný hlas, takový, co zní mladě a mocně. Také zněl netrpělivě. Teď znova promluvil a odpověděl na svou vlastní otázku.

To není tak, že by ti nemohl rozumět, panenko, to je jen tím, že někdy prostě rozumět nechce.

„Opravdu, Geralde, necítím se na to. Přines klíčky a odemkni mě. Uděláme něco jiného. Vlezu si na tebe, jestli chceš. Anebo tu můžeš jen ležet s rukama za hlavou a já ti to udělám tím druhým způsobem.“

Jseš si jistá, že to chceš udělat? zeptal se ten nový hlas. Jseš si opravdu jistá, že to vůbec chceš s tímhle chlapem nějak dělat?

Jessie zavřela oči, jako by tím mohla ten hlas umlčet. Když je znova otevřela, Gerald stál v nohou postele a přední díl jeho trenek se vypínal jako příď lodi. No… možná, jako příď dětské loďky. Jeho úšklebek se ještě rozšířil a obnažil několik dalších zubů se zlatými plombami na obou stranách. Nedalo se říct, že ten přihlouplý úšklebek neměla ráda, ona jej přímo nesnášela.

„Nechám tě vlézt si na mě,… když budeš moc a moc hodná. Ty umíš být moc a moc hodná, Jessie.“

Je to obehrané, komentoval to ten nový neoblafnutelný hlas. Trés obehrané.

Zahákl palce do gumičky od trenek, jako by to byl nějaký absurdní pistolnický opasek. Trenky mu sjely rychle dolů, jakmile se dostaly přes jeho ne zrovna zanedbatelné pohlavní partie. A ty teď byly obnažené. Nebyl to žádný úžasný nástroj lásky jako ty, se kterými se poprvé setkala coby dospívající dívka na stránkách časopisu Fanny Hill, ale něco nevýrazného a růžového a obřezaného, prostě pět palců naprosto nevýznamné erekce. Během jedné z občasných cest do Bostonu, před dvěma nebo třemi roky, zhlédla film, který se jmenoval Břicho architekta. Správně, pomyslela si. A teď se dívám na Penis právníka. Musela se kousat do vnitřní strany tváří, aby se nerozesmála. Smát se v této chvíli by nebylo taktické.

Napadlo ji něco, co jí zahnalo veškerou chuť na smích. Napadlo ji, že on neví, že se tváří vážně kvůli němu, ona, Jessie Mahout Burlingamová, žena Geralda, dcera Toma a Sally, matka nikoho, která tady vlastně vůbec není. Přestala tu být, když se klíčky otočily se slabým kovovým cvaknutím v zámcích pout. Dobrodružné časopisy pro pány z let Geraldova dospívání byly nahrazené stohem pornografických časopisů v dolní zásuvce jeho psacího stolu, časopisů, ve kterých ženy oděné pouze do perlových náhrdelníků klečí na předložkách z medvědí kůže, zatímco muži jim to dělají zezadu pohlavními ústrojími, vedle nichž to Geraldovo vypadalo jako provedené v jiném měřítku. Na zadních stranách těchto časopisů, mezi reklamami na erotické „horké“ linky s čísly začínajícími na 0609, byly reklamy na nafukovací ženy, které měly být anatomicky věrné, byl to nejbizarnější nápad, s nímž se Jessie kdy setkala. S chápavým úžasem myslela teď na ty vzduchem naplněné panny, na jejich růžovou pleť, hladká těla jak z kreslených filmů a bezvýrazné rysy. Nebylo to strašidelné, ne tak úplně, ale silný záblesk zazářil uvnitř ní a osvětlil krajinu, která byla určitě hrůznější než celá ta hloupá hra nebo to, že ji tentokrát hráli v chatě u jezera dlouho poté, co léto uteklo před nadcházející zimou.

Ale nic z toho neovlivnilo její jemný sluch. Teď slyšela motorovou pilu vyjící někde daleko v lesích asi tak pět mil odsud. Někde blíž, u jezera Kashwakamak, opozdilá potáplice, která se ještě nevydala na svou každoroční pouť k jihu, prorazila modrý říjnový vzduch bláznivým pokřikem. Ještě blíže, někde tady na severním břehu, zaštěkal pes. Byl to ošklivý, kašlavý zvuk, ale Jessie připadal zvláštně uklidňující. Znamenalo to, že tu nahoře byl ještě někdo jiný i přesto, že byl všední den, a k tomu ještě říjen. Jinak tu byl slyšet jen klepot dveří kývajících se jako zub v prohnilé dásni, narážejících do nabobtnalé zárubně. Cítila, že se zblázní, pokud to bude muset ještě déle poslouchat.

Gerald, teď až na brýle zcela nahý, si klekl na postel a začal k ní po kolenou lézt. Jeho oči stále svítily.

Napadlo ji, že to byl tento svit, který ji u té hry držel ještě dlouho poté, co její počáteční zvědavost byla uspokojena. Po celá léta neviděla v jeho pohledu tolik vášně. Nevypadala špatně, podařilo se jí udržet si váhu a stále ještě měla pěknou postavu, ale přesto Geraldův zájem o ni pohasl. Napadlo ji, že za to částečně mohlo jeho pití, pil zatraceně víc než v době, kdy se brali, ale věděla, že to není jenom vina alkoholu. Jak znělo to staré rčení o blízkém poznání, které přináší pohrdání? To se ale nemělo vztahovat na zamilované dvojice, alespoň ne podle romantických básníků, které četla v kurzech anglické literatury, ale v letech po vysoké škole objevila, že existují určité životní zkušenosti, o nichž ani John Keats, ani Percy Shelley nikdy nepsali. Ale ovšem, oba zemřeli daleko mladší, než teď byli oni, ona i Gerald.

Na tom všem teď a tady moc nezáleželo. Faktem bylo, že zašla s tou hrou dál, než opravdu chtěla, protože měla ráda onu vášnivou záři v Geraldových očích: Připadala si mladá a hezká a žádoucí. Ale…

… ale jestli, panenko, opravdu věříš, že viděl tebe, když se na tebe takhle díval, tak to tě pěkně převezl. Nebo jsi možná převezla sama sebe. A možná že teď se musíš opravdu rozhodnout, skutečně rozhodnout, jestli míníš pokračovat v tomto ponižování. Protože není to zrovna tak, jak se cítíš? Ponížená?

Vzdychla. Ano. Je to zrovna tak.

„Geralde, já to myslím vážně.“ Mluvila teď hlasitěji a poprvé ten svit v jeho očích trochu pohasl. Dobře. Zdálo se, že ji konečně slyší. Takže možná že vše ještě bylo v pořádku. Ne zrovna skvělé, už to bylo dávno od dob, kdy to bylo skvělé, ale v pořádku. Pak se svit znovu objevil a za okamžik poté následoval i ten idiotský škleb.

„Já budu učit tebe, má hrdá krásko,“ řekl. Opravdu to řekl, vyslovuje slovo kráska takovým způsobem, jako by byl hradním pánem ve špatném viktoriánském dramatu.

Ať si to udělá. Jen ho nech, ať si to udělá, a bude pokoj.

Tento hlas jí byl daleko známější a rozhodla se, že bude následovat jeho rady. Nevěděla, jestli by Gloria Steinemová s tím souhlasila, ale bylo jí to jedno; tato rada ji přitahovala tím, že byla naprosto praktická. Nechat si to udělat a bude pokoj. Quod errat demonstrandum.

Pak se jeho ruka natáhla, jeho měkká ruka s krátkými prsty, s pletí růžovou jako ta, která pokrývala jeho penis, a chytla její ňadro. V té chvíli v jejím vnitřku cosi vystřelilo jak přepjatá šlacha. Prudce trhla boky a stáhla se směrem nahoru, shazujíc přitom jeho ruku.

„Nech toho, Geralde. Odemkni mi ty hloupý pouta a pusť mě. Už od minulého března tohle není žádná legrace, a to byl aspoň ještě venku sníh. Necítím se sexy, cítím se směšná.“

Tentokrát ji už plně vnímal. Věděla to podle toho, jak ten svit v jeho očích náhle zhasl, jako když svíčka zhasne v silném větru. Domnívala se, že ta dvě slova, která se k němu konečně dostala, byla hloupý a směšný. Býval to tlustý kluk, co nosil silné brýle, kluk, který neměl rande až do osmnácti let. Rok poté se dal na přísnou dietu a začal pracovat na tom, aby se zbavil tukového polštáře, který ho obepínal a dusil, dřív než ho sám udusí. V té době byl v prváku na vysoké škole. Sám Gerald popisoval svůj život jako „více či méně pod kontrolou“ (jako by život, jeho život, byl vyhazujícím mustangem, kterého mu přikázali zkrotit), ale ona věděla, že jeho léta na střední škole byla plná hrůzy, jež v něm zanechala odkaz pohrdání sebou samým a podezíravosti vůči druhým.

Jeho úspěch v zaměstnání podnikového právníka (a manželství s ní, jak věřila, také hrálo svoji roli, možná dokonce klíčovou) obnovil jeho důvěru v lidi i jeho sebeúctu, ale domnívala se, že některé z nočních můr nikdy úplně neskončily. V hloubkách jeho mysli ho starší kluci stále ještě častují štulci v učebně, stále ještě se smějí jeho neschopnosti udělat víc než pár ubohých zženštilých kliků v hodinách tělocviku, a teď ta dvě slova, hloupý a směšný, která vše vrátila zpátky, jako by střední škola byla včera…, tak nějak to bylo. Psychologové mohou být v mnoha věcech neuvěřitelně hloupí, téměř umíněně hloupí, jak se jí často zdálo, ale ohledně toho strašného přetrvávání některých vzpomínek se trefili do černého. Některé vzpomínky jsou přisáté k lidské mysli jako pijavice a některá slova, například hloupý a směšný, je dokážou okamžitě přivést k novému horečnému životu.

Očekávala, že ucítí bodnutí studu za to, že udeřila takto pod pás, a potěšilo ji nebo se jí možná jen ulevilo, když se to bodnutí nedostavilo. Možná že jsem jen unavená z toho předstírání, pomyslela si a tato myšlenka ji přivedla k další: měla by mít svůj vlastní program sexuálního života a v tom případě by na něm tahle záležitost s pouty určitě nebyla. Cítila se kvůli nim ponížená. Celý ten nápad ji ponižoval. Ach, určité rozpačité vzrušení doprovázelo prvních několik experimentů, ty se šátky, a při pár příležitostech měla opakované orgasmy, což u ní bylo vzácné. V každém případě to mělo vedlejší účinky, o které se tehdy nestarala, a ten pocit ponížení byl pouze jedním z nich. Měla své vlastní noční můry, které následovaly po každé z těch raných verzí Geraldovy hry. Budila se z nich zpocená a udýchaná a ruce hluboko zabořené do rozkroku, těsně sevřené v pěsti. Rozpomenula se jen na jeden z těch snů a tato vzpomínka byla vzdálená a rozmazaná: hrála jen tak nahá kroket a najednou, z ničeho nic, slunce zhaslo.

Na tom všem nezáleží, Jessie, to jsou věci, o kterých můžeš přemýšlet jindy. Právě teď jediná důležitá věc je přimět ho, aby tě pustil.

Ano. Protože toto nebyla jejich hra, ta hra byla celá jen jeho. Pokračovala v ní prostě jen kvůli Geraldovi. A to jí už dál nestačilo.

Osamělý výkřik potáplice opět zazněl nad jezerem. Geraldův tupý úšklebek očekávání se změnil v trucovitý pohled plný zloby. Rozbila jsi moji hračku, ty děvko, říkal ten pohled.

Jessie se přistihla při vzpomínce na poslední příležitost, kdy u něj viděla takový výraz. V srpnu k ní Gerald přišel s lesklou brožurkou, ukázal jí v ní, co si vybral, a ona řekla ano, ovšem že si může koupit porsche, když chce porsche, mohli by si určitě dovolit porsche, ale myslela si, že by si měl spíš zaplatit členství ve Fitness klubu na Forest Avenue, jak poslední dva roky vyhrožoval. „Nemáš teď tělo na porsche,“ řekla a věděla, že to není příliš diplomatické, ale cítila, že to nebyl vhodný moment pro diplomacii. Také ji tak naštval, že se vůbec neohlížela na jeho city. To se stávalo v poslední době stále a stále častěji a cítila se z toho rozčarovaná, ale nevěděla co s tím.

„Co to má znamenat?“ zeptal se zaraženě. Nesnažila se odpovědět na jeho otázku; naučila se, že když Gerald kladl takové otázky, byly téměř vždy jen řečnické. Důležitý obsah spočíval v prostém podtextu: Rozčiluješ mě, Jessie. Nehraješ hru.

Ale tehdy si, možná při jakési nevědomé přípravě na tuto chvíli, zvolila ignorovat podtext a odpovědět na otázku.

„To znamená, že ti už bude čtyřicet šest tuhle zimu, ať máš porsche, nebo ne, Geralde…, a stejně budeš mít pořád třicet liber nadváhu.“ Bylo to kruté, ano, ale ona uměla být naprosto lacině krutá; dokázala si vybavit ten pohled, který jí krátce vyvstal před očima, když se dívala na fotografii sportovních aut na titulní straně lesklé brožurky, kterou jí Gerald podával. V tom zlomku okamžiku uviděla na starém koupališti baculatého klučinu s růžovým obličejem a úzkým výběžkem vlasů, napasovaného do nafouknuté duše.

Gerald jí brožurku vytrhl z rukou a bez jediného slova odpochodoval pryč. O porschi se už od té doby nebavili…, ale často jí ho připomněl jeho odmítavý „my se ale vůbec nebavíme“ pohled.

Právě v tomto okamžiku viděla ještě ohnivější verzi tohoto pohledu.

„Řekla jsi, že to bude legrace. To byla přesně tvoje slova: Bude to legrace.“

Řekla to? Asi ano. Ale byl to omyl. Malý přehmat, to je vše, jen malé uklouznutí na staré banánové slupce. Zajisté. Ale jak to říct vlastnímu manželovi, když měl spodní ret našpulený jako rozmazlený chlapeček, který se chystá předvést záchvat dětského vzteku?

Nevěděla, tak sklopila oči… a viděla něco, co se jí vůbec nelíbilo. Geraldova verze pana Štěstíčka vůbec nepovadla. Zřejmě pan Štěstíčko neslyšel o změně plánu.

„Geralde, já se jen na to –“

„– necítím? No, tak to nás to přijde zatraceně draho, nemyslíš? Vzal jsem si na celý den v práci volno. A jestli tu strávíme noc, tak to znamená také volno na zítra dopoledne.“ Chvíli o tom zachmuřeně uvažoval a pak opakoval: „Řekla jsi, že to bude legrace.“

Začala se probírat vějířem obvyklých výmluv jako starý unavený hráč pokeru (Ano, ale teď mě bolí hlava; Ano, ale mám ty opravdu hrozné předmenstruační bolesti; Ano, ale jsem žena, a proto mám právo si to rozmyslet; Ano, ale teď, když jsme tady na té Velké Samotě, tak z tebe mám strach, ty krásné zlé zvíře, ty), lží, které živily buď jeho falešné představy, anebo jeho ego (často se daly zaměnit), ale než si stačila vybrat kartu, ten nový hlas znova promluvil. Bylo to poprvé, co promluvil nahlas, a Jessie byla fascinována zjištěním, že zněl stejně, jako když ho slyšela uvnitř své hlavy: silně, suše, rozhodně a svrchovaně.

Byl jí také podivně známý.

„Máš pravdu, asi jsem to skutečně řekla, ale to, co mi připadalo opravdu jako legrace, zmizelo od té doby, co sis napsal na dveře své jméno se všemi tituly. Myslela jsem, že bychom mohli jen trochu protáhnout péra matraci, pak si sednout na terasu a vychutnávat zdejší klid. Třeba si zahrát scrabble po západu slunce. Uráží tě to tolik, Geralde? Co myslíš? Řekni mi to, chci to opravdu vědět.“

„Ale řekla jsi –“

Během posledních pěti minut mu různými způsoby říkala, že se chce dostat z těch zatracených pout, ale on jí je pořád ještě nesundal. Její netrpělivost překypěla ve vztek. „Proboha, Geralde, tohle pro mě přestala být legrace už krátce poté, co jsme s tím začali, a kdybys nebyl tak natvrdlý, tak bys to už dávno poznal!“

„Ty tvoje kecy. Tvoje chytré, sarkastické kecy. Někdy jsem tak unavený z –“

„Geralde, ty když se na něco upneš, tak vůbec nevnímáš, co ti říkám po dobrém. A čí je to vina?“

„Nelíbí se mi, když jsi taková, Jessie. Nelíbí se mi to ani trochu, když jsi taková.“

Šlo to od desíti k pěti a nejhroznější na tom bylo, jak rychle se to vše odehrávalo. Najednou se cítila velmi unavená a napadla ji věta ze staré písničky Paula Simona: „Nechci ani trochu té bláznivé lásky.“ Správně, Paule. Jsi sice malý, ale ne hloupý.

„Já vím, že se ti to nelíbí. A to je v pořádku, protože to, o čem se teď bavíme, jsou ta pouta, a ne to, jak moc se ti líbí, či nelíbí, když na něco změním názor. Chci ven z těch pout. Slyšíš mě vůbec?“

Ne, neslyší, začalo jí s úžasem svítat. On mě opravdu neslyší. Gerald byl stále ještě u starého námětu.

„Jsi tak zatraceně rozháraná, tak zpropadeně sarkastická. Miluji tě, Jess, ale nenávidím, když takhle mluvíš. A vždycky jsem to nenáviděl!“

Přejel si dlaní levé ruky přes našpulenou pusinku a smutně se na ni podíval, ubohý, zneužitý Gerald, kterého sem do panenského pralesa zatáhla ženská, která pak odmítla dostát svým manželským povinnostem. Ubohý, zneužitý Gerald, který stále ještě nevypadal, že by došel pro klíčky k poutům, ležícím na prádelníku u dveří do koupelny.

Její nepokoj se změnil v něco jiného, zatímco ležela v této poloze. Změnil se ve směsici hněvu a strachu, v pocit, který, pokud si pamatovala, zažila předtím jen jednou. Když jí bylo asi dvanáct, její bratr Will ji ošklivě štípl do zadku na oslavě narozenin. Všichni její přátelé to viděli a smáli se jí. Cha, cha, to je sranda, žejó. Jí to však k smíchu vůbec nebylo.

Will se smál ze všech nejvíc, tak moc, až se doslova zlomil v pase, s rukama na stehnech a vlasy padajícími do tváře. Bylo to asi rok po nástupu módy Beatles a Stones a Searchers a ostatních a Will měl pořádnou kštici. Ta mu zřejmě zabránila ve výhledu na Jessie, protože mu vůbec nedošlo, do jaké míry je rozzlobená…, a za normálních okolností si velice dobře všímal jejích nálad a rozpoložení. Smál se dál, až cítila, jak v ní kypí pěna rozrušení, a pochopila, že s tím musí něco udělat, nebo prostě vybuchne. Tak sevřela jednu ze svých malých pěstí a praštila milovaného bratříčka do pusy v okamžiku, kdy k ní konečně vzhlédnul. Rána ho srazila jako kuželku a začal strašně křičet. Později si snažila namluvit, že brečel spíš z překvapení než bolestí, ale i ve dvanácti letech věděla, že tomu tak není. Zranila ho, pořádně mu ublížila. Dolní ret měl na jednom místě rozražený, horní ret na dvou, byla to prostě pořádná pecka. A proč? Protože udělal něco hloupého? Ale vždyť mu bylo zrovna ten den jen devět let a v takovém věku jsou všechny děti hloupé. Ne, nebylo to kvůli jeho hlouposti. Bylo to kvůli jejímu vlastnímu strachu, strachu z toho, že když něco neudělá s tou ohavnou zelenou pěnou hněvu a studu, tak –

(zhasne slunce)

vybuchne. Ten den objevila, že v jejím nitru je studna s otrávenou vodou, a tím, že ji William štípl, jako by do ní hodil okov a vytáhl ho naplněný páchnoucím hlenem a třesoucím se slizem. Za to ho nenáviděla a domnívala se, že to byla opravdu ta její nenávist, která způsobila, že ho praštila. To, co vytáhl z té hlubiny, ji děsilo. A nyní, po všech těch letech, zjistila, že ji to stále ještě děsí… a také ji to stále ještě zlobí.

Nezhasneš slunce, pomyslela si, aniž měla sebemenší představu o tom, co to znamená. Buď proklet, jestli to uděláš.

„Nechci se s tebou hádat o prkotinách, Geralde. Jenom strč ty klíčky do těch zatracených pout a odemkni mě!“

A pak řekl něco, co ji tak ohromilo, že jí to zprvu ani nedošlo: „A co když ne?“

Co zaznamenala nejdříve, byla změna v tónu jeho hlasu. Obvykle mluvil drsným, srdečným hlasem, Já to tady mám na starosti, a to je pro nás všechny pořádná klika, žejo? zněl ten tón, ale tohle byl tichý, předoucí hlas, který vůbec neznala. Do jeho očí se zase vrátil ten svit, ten vášnivý svit, který ji vzrušoval, jako by to byla baterie silných reflektorů. Neviděla ho moc dobře, jeho oči byly přivřené v oteklé škvírky za brýlemi se zlatou obrubou, ale byl tam. Ano, opravdu.

A pak tady byl ten zvláštní případ pana Štěstíčka. Pan Štěstíčko ani trochu neuvadl. Dokonce se zdálo, že stál ještě více než kdy jindy předtím…, i když to možná byla jen její představivost.

Opravdu si to myslíš, panenko? Já ne.

Probírala se všemi těmito informacemi, až se konečně dostala k té poslední věci, co řekl, k té ohromující otázce. A co když ne? Tentokrát se místo na tón hlasu zaměřila na význam slov, a když je plně pochopila, tak cítila, jak její zuřivost a strach poskakují o další stupeň výše. Někde uvnitř ten okov padal dolů pro další dávku slizkého hlenu pokrývajícího vodu plnou mikrobů, jedovatou jak voda ze stojatého močálu.

Kuchyňské dveře bouchly o zárubeň a pes opět začal někde v lese štěkat, tentokrát blíž než předtím. Byl to roztříštěný, zoufalý zvuk. Poslouchat něco takového příliš dlouho by vám určitě přivodilo migrénu.

„Poslouchej, Geralde,“ slyšela říct svůj nový silný hlas. Byla si vědoma toho, že ten hlas si mohl vybrat lepší chvíli k tomu, aby přerušil své mlčení, ale koneckonců je tady na severním břehu jezera Kashwakamak připoutaná za ruce k čelu postele a na sobě má jen úsporné nylonové kalhotky, ale přesto se přistihla, jak ho obdivuje. Téměř proti své vůli se přistihla, jak ho obdivuje. „Posloucháš mě? Vím, že poslední dobou mě moc neposloucháš, když zrovna mluvím, ale tentokrát je to opravdu důležité, abys mě slyšel. Tak… posloucháš mě už konečně?“

Klečel na posteli a díval se na ni, jako by byla nějaký dosud neznámý druh brouka. Jeho tváře, které se hemžily soustavou tenkých rudých žilek (myslela na ně jako na Geraldovy značky od pití alkoholu), byly zarudlé až do nachova. Podobný pruh mu šel přes čelo. Byl tak tmavý, tak přesně ohraničený, že vypadal jak mateřské znamení. „Ano,“ řekl tím svým novým předoucím hlasem a zaznělo to jako á-nó. „Poslouchám tě, Jessie. Docela jistě tě poslouchám.“

„Dobře. Tak půjdeš k tomu prádelníku a vezmeš ty klíčky. Pak odemkneš tenhle“ – zaťukala pravým zápěstím na čelo postele – „a potom tento.“ Poklepala podobně levým zápěstím. „Jestli to hned uděláš, můžeme si dát normální, bezbolestnou soulož, při které se uděláme oba, než se vrátíme k našemu normálnímu, bezbolestnému životu v Portlandu.“

Bezpředmětnému, pomyslela si. To jsi vynechala. Normální, bezbolestné, bezpředmětné životy v Portlandu. Možná to tak bylo, možná to trochu zdramatizovala (zjišťovala, že člověka přivázaného k posteli k tomu myšlenky vedou), ale bylo možná dobře, že to vynechala. Zdálo se, že ten nový neoblafnutelný hlas není nakonec tak indiskrétní. Vzápětí, snad jako popření této myšlenky, uslyšela ten hlas, který koneckonců byl jejím hlasem, jak stoupá a chvěje se vzteky.

„Ale jestli budeš dál blbnout a otravovat mě, tak odsud půjdu rovnou k mé sestře, zjistím si, kdo jí dělal rozvod, a zavolám mu. Nedělám si legraci. Já tuhle hru hrát nechci!“

Nyní se stalo něco opravdu neuvěřitelného, něco, co by nikdy nepředpokládala ani za milion let: jeho úšklebek se zase objevil. Vynořoval se jako ponorka, která se po dlouhé a nebezpečné plavbě konečně dostala do přátelských vod. Avšak to nebylo to nejneuvěřitelnější. To opravdu neuvěřitelné bylo, že s tím úšklebkem už Gerald nevypadal tak neškodně retardovaný. Vypadal teď jak nebezpečný šílenec.

Jeho ruka se opět přikradla, pohladila její levé ňadro a pak ho bolestivě stiskla. Zakončil tuto nepříjemnou záležitost štípnutím do bradavky, něco, co nikdy předtím neudělal.

„Au, Geralde! To bolí!“

Slavnostně, souhlasně kývl hlavou, což vypadalo velice podivně společně s tím hrozným úšklebkem. „To je dobré, Jessie. Myslím to celé. Mohla bys být herečkou. Nebo děvkou. Jednou z těch pěkně drahých.“ Krátce zaváhal a pak dodal: „To má být poklona.“

„O čem to proboha mluvíš?“ Až na to, že ona to velmi dobře věděla. Teď se už doopravdy bála. Něco zlého bylo vypuštěno v místnosti, točilo se to kolem dokola jako černá káča.

Ale také byla ještě rozzlobená, stejně rozzlobená jako ten den, kdy ji Will štípl.

Gerald se zasmál. „O čem to mluvím? Na minutku jsi dokázala, že jsem tomu uvěřil. To je to o čem mluvím.“ Spustil ruku na její pravé stehno. Když opět promluvil, jeho hlas byl jasný a podivně obchodní. „Tak, roztáhneš je teď pro mě, nebo to mám udělat sám? Je to také součástí hry?“

„Nech mě vstát!“

„Jo… možná.“ Jeho druhá ruka vystřelila. Tentokrát jí seštípl pravé ňadro tak silně, že cítila, jak jí nervy až dolů k bokům vzplanuly jako bílé jiskřičky. „A teď, roztáhni své rozmilé nožky, má hrdá krásko!“

Podívala se na něj pozorněji a spatřila něco hrozného, věděl o tom. Věděl, že nežertuje, když říká, že už v tom nechce pokračovat. Věděl to, ale zvolil si nevědět, že ví. Může být člověk vůbec schopný něco takového udělat?

To se vsaď, řekl ten neoblafnutelný hlas. Když jsi jednou advokátským žralokem v největší firmě v obchodním právu na sever od Bostonu a na jih od Montrealu, myslím, že víš vše, co vědět chceš, a nevíš to, co nechceš. Myslím, že jseš tady v pěkném průšvihu, zlatíčko. V takovém tom průšvihu, které končí manželství. Raději zatni zuby a zavři oči, protože si myslím, že se tu na tebe chystá zatracený píchání.

Ten úšklebek. Ten ošklivý, přízemní úšklebek.

Předstírá nevědomost. A dělá to tak dobře, že by pak klidně mohl projít testem na detektoru lži. Myslel jsem, že to bylo součástí hry, řekl by, raněn a udiven. Opravdu jsem si to myslel. A kdyby naléhala, napadala ho ve svém vzteku, asi by se uchýlil k té jejich nejstarší obraně… a vklouzl by do ní jako ještěrka do pukliny ve skále: Vždyť se ti to líbilo. Ty víš, že ano. Tak proč si to nepřiznáš?

Předstírá až do nevědomosti. Ví to, ale stejně má v plánu, že bude pokračovat. Připoutal ji k čelu postele, udělal to s její vlastní spoluprací a teď, ach do háje, proč si to malovat na růžovo, chystal se ji znásilnit, zatímco pes štěkal, motorová pila ječela a potáplice jódlovala venku u jezera. Myslel to opravdu vážně. Jó páni, šup sem, šup tam, ty jsi ani předtím o svý píče nevěděla, že ji máš, dokud ti nezačala takhle tancovat, jako slepice na horký plotně. A pokud, až tohle ponižující cvičení skončí, půjde k Maddy, stejně bude dál tvrdit, že znásilnění bylo tou poslední věcí, kterou měl na mysli.

Opřel se jí svýma růžovýma rukama do stehen a začal jí rozevírat nohy. Moc se nebránila, alespoň v této chvíli byla příliš vyděšená a užaslá z toho, co se dělo, než aby se příliš bránila.

A přesně tak to je správné, promluvil uvnitř ten známější hlas. Jen tady klidně lež a nech ho, ať si stříkne. Nakonec o co jde? Už to předtím udělal alespoň tisíckrát a nikdy se ti neudělalo ani nevolno. Kdybys náhodou zapomněla, už je to přece jen pár let od doby, kdy jsi byla červenající se panna.

Co by se stalo, kdyby dál neposlouchala a podrobila se radám tohoto hlasu? Jaká by byla jiná alternativa? Strašný obraz vyvstal v její mysli coby odpověď. Viděla se, jak svědčí před rozvodovým soudem. Sice nevěděla, jestli v Maine mají něco takového jako rozvodový soud, ale to v žádném případě nemohlo zeslabit živost představy. Viděla se ve svém decentním růžovém kostýmku od Donny Karanové, v něm broskvovou hedvábnou blůzku. V klíně malou, bílou kabelku na klipsový uzávěr. Viděla se, jak říká soudci, který vypadá jako zesnulý Harry Reasoner, že ano, je to pravda, že jela na chatu s Geraldem dobrovolně, ano, dovolila mu, aby ji přivázal k čelu postele dvěma páry pout značky Kreig, také dobrovolně, a ano, vlastně takové hry už spolu hráli předtím, i když nikdy ne u jezera. Ano, Vaše Ctihodnosti. Ano.

Ano, ano, ano.

Jak jí Gerald dál roztahoval nohy, Jessie se slyšela, jak soudci, co vypadá jako Harry Reasoner, vypráví o tom, jak začali s hedvábnými šátky a jak dovolila, aby ta hra pokračovala dál, postupujíc od šátků přes provazy až k poutům, ačkoliv velmi brzy z toho všeho začala být unavená. Byla z toho zhnusená. Vlastně natolik zhnusená, že dovolila Geraldovi, aby ji odvezl osmdesát tři mil z Portlandu na jezero Kashwakamak, a to ve všední den v říjnu; natolik vzpurná, že mu opět dovolila, aby ji svázal jako psa; natolik znuděná, že na sobě neměla nic jiného než nylonové kalhotky, tak průsvitné, že by se přes ně dala číst inzertní rubrika v The New York Times. Soudce by tomu všemu věřil a hluboce by s ní cítil. Viděla se, jak sedí na místě pro svědky a říká: „Tak jsem tam ležela přivázaná za ruce k posteli, na sobě nic než úsměv a nějaké spodní prádlo z Victoria’s Secret, ale v poslední chvíli jsem si to rozmyslela a Gerald to věděl, a proto je to znásilnění.“

Ano, pane, tak by to bylo, jasně. Dej na to krk.

Probrala se z této hrůzostrašné představy a přistihla Geralda, jak jí strhává kalhotky. Klečel mezi jejíma nohama; tvářil se tak přemýšlivě, že byste byli v pokušení věřit, že se chystá na státnici z práv, a ne na svou nehodnou ženu. Z prostředku odulého spodního rtu mu vytékala bílá slina a tekla po bradě dolů.

Nech ho si to udělat, Jessie. Nech ho, ať si stříkne. Cvokatí kvůli tomu svinstvu, co má v koulích. Jsou z toho cvoci všichni. Až se toho zbaví, tak s ním budeš zase moci normálně mluvit. Budeš moci s ním pak jednat. Tak se neplaš a hezky tady lež a čekej, až to dostane z oběhu.

Byla to dobrá rada a zřejmě by se jí řídila, nebýt té nové přítomnosti uvnitř. Tento bezejmenný nový příchozí si zcela jasně myslel o Jessiině obvyklém zdroji rad, o hlase, který po těch létech přejmenovala na Ženušku Burlingamovou, že je to slaboch nejhoršího druhu. Jessie ještě mohla nechat události jít svou cestou, když se ale zároveň staly dvě věci. První, že si uvědomila, že ačkoliv má zápěstí připoutaná k posteli, její nohy jsou volné. Ve stejném okamžiku si též uvědomila, že pramínek slin na Geraldově bradě začal kanout dolů. Chvíli se pohupoval, prodlužoval a pak skápnul na její trup, těsně nad pupkem. Něco na tomto pocitu jí bylo známé a projel jí příšerně silný dojem déja vu. Zdálo se jí, že pokoj kolem ní potemněl, jako by okna a vikýř byly nahrazeny tabulemi kouřového skla.

Je to jeho semeno, pomyslela si, i když perfektně věděla, že tomu tak není. Je to jeho zatracené semeno.

Její reakce nebyla ani tak moc zaměřená proti Geraldovi jako proti tomu odpornému pocitu, který ji zaplavoval z hloubky její mysli. Ve skutečnosti jednala docela bezmyšlenkovitě, prostě jen vyrazila v instinktivní, panické hrůze ženy, která zjistí, že ta věc, co má zamotanou ve vlasech, je vlastně netopýr.

Skrčila nohy, zvednuté koleno jen těsně minulo špičku brady, a nastavila holá chodidla směrem ven jako písty. Špička pravé nohy se až po nárt zabořila do jeho kulatého břicha. Pata levé nohy prudce narazila do ztvrdlého kořene jeho penisu a varlat visících pod ním jako bledý, zralý plod.

Zhoupnul se dozadu a zadek se dotkl jeho zakulacených, neochlupených lýtek. Trhnul hlavou směrem k vikýři a bílému stropu, na kterém odrazy slunce na vlnách vytvářely vzor, a vydal ze sebe vysoký, sípavý výkřik. Potáplice u jezera v té chvíli také zakřičela v ďábelském kontrapunktu a Jessie to připadalo, jako by si dva samci vzájemně vyjadřovali soustrast.

Geraldovy oči už nebyly přivřené, ani už nezářily. Byly široce otevřené, modré, jako dnešní neposkvrněná obloha (byla to právě představa takové oblohy nad podzimním liduprázdném jezerem, která ji přesvědčila, když Gerald volal z kanceláře a řekl že má odročení, tak jestli by si nechtěla vyjet na chatu alespoň na den nebo možná i přes noc), a v nich výraz vyhasínajícího svitu, který jen těžko mohla snést. Šlachy mu vystouply na obou stranách krku. Jessie si pomyslela: To jsem neviděla od toho deštivého léta, kdy nechal zahradničení a udělal si koníčka z J. W. Danta.

Jeho křik začal utichat. Znělo to, jako by někdo ztišil zvuk speciálním Geraldovým Dálkovým Ovládáním. Samozřejmě to tak nebylo, křičel už úžasně dlouhou dobu, možná už třicet vteřin, a prostě mu došel dech. Asi jsem mu pořádně ublížila, pomyslela si. Červené skvrny na jeho lících a pruh na čele teď dostaly purpurovou barvu.

Udělalas to! křičel užaslý Ženuščin hlas. Ty jsi to opravdu udělala!

Jó, byl to zatraceně dobrý zásah, no ne? hloubal ten nový hlas.

Kopla jsi svého manžela do koulí! ječela Ženuška. Co ti proboha dává právo udělat něco takového? Co ti dává právo o tom ještě vtipkovat?

Na to znala odpověď nebo si myslela, že ji zná: udělala to, protože její manžel měl v úmyslu ji znásilnit a nechat to pak projít jako prosté nedorozumění mezi partnery, hrajícími neškodné sexuální hrátky v jinak harmonickém manželství. Může za to ta hra, řekl by, krčíc rameny. Ta hra, ne já. Už to nebudeme hrát, Jessie, pokud nechceš. Samozřejmě by dobře věděl, že nic z toho, co jí mohl nabídnout, by ji už nepřimělo k tomu, aby znova strčila ruce do pout. Ne, tentokrát to bylo naposledy, kdy si mohl užít. Gerald to věděl a chystal se toho náležitě využít.

Ta černá věc, kterou v pokoji cítíla, se točila, jak se jí chtělo, přesně tak, jak se toho obávala. Gerald stále ještě vypadal, jako by křičel, i když žádný zvuk nevycházel z jeho sevřených agonizujících rtů (alespoň žádný neslyšela). Jeho obličej byl tak podlitý krví, že vypadal místy černý. Viděla jeho krční žílu, nebo to možná byla tepna, pokud na tom v takovém okamžiku záleželo, jak zuřivě tepe pod hladce oholenou kůží na krku. Ať to byla tepna, nebo žíla, vypadala, že brzy praskne, a Jessií projel ošklivý záblesk hrůzy.

„Geralde?“ Její hlas zněl slabě a nejistě jako hlas malé holčičky, která rozbila něco hodně drahého na oslavě narozenin u přátel. „Geralde, jsi v pořádku?“

Ovšem, byla to hloupá otázka, neskutečně hloupá, ale položit ji bylo mnohem lehčí než položit ty, které měla opravdu na mysli: Geralde, jak těžce jsi zraněn? Geralde, myslíš, že z toho umřeš?

Samozřejmě že neumře, řekla nervózně Ženuška. Pořádně jsi mu ublížila a měla bys toho litovat, ale neumře. Tady nikdo nebude umírat.

Geraldova sevřená, sešklebená ústa se dál neslyšně chvěla, ale na její otázku neodpověděl. Jednu rukou se držel za břicho, druhou si kryl raněná varlata. Teď obě ruce pomalu zvedl a položil je nad levou bradavku. Usedly nad ní jako párek baňatých růžových holubů, příliš unavených nato, aby letěli dál. Jessie viděla otisk bosé nohy, své bosé nohy, vyvstávající na manželově kulatém břichu. Měl vyčítavě jasnou červenou barvu na růžovém podkladě.

Vydechl nebo se o to spíš pokusil a jeho dech zavanul po smažené cibulce. To je poslední dech, pomyslela si. Posledních deset procent kapacity našich plic je rezervováno pro tento poslední dech, neučili nás to v biologii na střední škole? Ano, myslím že ano. Poslední dech, ten poslední vybájený dech všech utopených a udušených. Jak ho jednou vydechneš, tak buď omdlíš, nebo…

„Geralde!“ zakřičela ostrým, naříkavým hlasem. „Geralde, dýchej!“

Jeho oči vystouply z důlků jako modré kuličky zasazené do kusu plastelíny a podařilo se mu nabrat jeden malý doušek vzduchu. Použil ho k tomu, aby jí řekl své poslední slovo, tento muž, který se někdy zdál být ze slov stvořen.

„… srdce…“

A to bylo všechno.

„Geralde!“ Teď to znělo šokovaně a zároveň naříkavě, jako staropanenská učitelka, když nachytá žákyni druhého ročníku, jak si zvedá sukni, aby klukům ukázala králíčky na svých spodních kalhotkách. „Geralde, proboha, přestaň blbnout a koukej dejchat!“

Gerald neposlechl. Místo toho se jeho oči obrátily v sloup a ukázalo se nažloutlé bělmo. Jeho jazyk vyjel z pusy a vydal při tom prdlavý zvuk. Z jeho povadlého penisu vyrazil proud kalné, oranžově zbarvené moče, která horkými kapičkami pokropila její kolena a stehna. Jessie vydala dlouhý, pronikavý výkřik. Tentokrát si ani neuvědomovala, že škube pouty a snaží se na nich vytáhnout co nejvíc nahoru a schoulit nohy pod sebou.

„Nech toho, Geralde! Nech toho, než spadneš z p…“

Příliš pozdě. I kdyby ji ještě mohl slyšet, o čemž její rozum pochyboval, bylo už příliš pozdě. Jeho ohnuté tělo se naklonilo přes okraj postele a zemská přitažlivost udělala své. Gerald Burlingame, se kterým kdysi v posteli pojídala šlehačkové rakvičky, padl dozadu, koleny nahoru a hlavou dolů, jako neohrabaný kluk, který se snaží udělat dojem na své kamarády ve školním bazénu. Při zvuku, který způsobila jeho hlava, když se setkala s podlahou z tvrdého dřeva, znova vykřikla. Znělo to, jako kdyby se nějaké obří vejce rozbilo o okraj kamenné mísy. Dala by všechno za to, aby to bývala nezaslechla.

Pak nastalo ticho, přerušované jen vzdáleným kvílením motorové pily. Velká šedivá růže se otevřela před Jessiiným prázdným pohledem. Její okvětní lístky se otvíraly a otvíraly, a když se okolo ní zase zavřely jako zaprášená křídla obrovského bezbarvého mola, zakrývající na chvíli veškerý výhled, tak jediné, co jasně cítila, byl pocit vděčnosti.

2

Měla sen, že se nachází v dlouhé, jakoby mlhou naplněné chodbě, prudce skloněné k jedné straně, jak bývají chodby ve filmových hororech typu Noční můry na Elm Street nebo v televizních seriálech jako Šerá zóna. Byla téměř nahá, začala jí být zima a svaly, zvlášť za krkem a na zádech, ji začínaly bolet.

Musím se odsud dostat, nebo mi bude zle, pomyslela si, už z té mlhy a vlhka začínám mít křeče. (Ale dobře věděla, že to není ani mlhou, ani vlhkem.)

Také se něco stalo s Geraldem, nemohu si přesně vzpomenout, co to bylo, ale myslím, že se mu udělalo špatně. (Ale dobře věděla, že špatně není zrovna to správné slovo.)

Zdálo se jí zvláštní, že část jejího já vůbec nechce z té křivolaké, mlhou naplněné chodby uniknout. Říkala jí, že by udělala lépe, kdyby tam zůstala. Že by mohla litovat, kdyby šla pryč. Tak se rozhodla tam chvilku zůstat.

Nakonec ji přivedl k sobě štěkající pes. Byl to neskutečně ošklivý hluboký štěkot, který se ve vysokých polohách lámal v ostré skučení. Pokaždé, když zvíře zaštěkalo, znělo to, jako by ze sebe vyvrhávalo hrst ostrých třísek. Zaslechla ten štěkot již předtím, i když by pro ni bylo lepší si moc nepřipomínat, kdy nebo kde nebo co se při tom stalo.

Ale alespoň ji to přivedlo do pohybu, levá noha, pravá noha, seno, sláma, a najednou ji napadlo, že uvidí přes mlhu lépe, když otevře oči, a tak to udělala. Nespatřila žádnou strašidelnou chodbu ze Spirální zóny, ale manželskou ložnici v jejich letním domě na severním konci jezera Kashwakamak, v oblasti známé jako Notch Bay. Uvědomila si, že jí je chladno, protože na sobě nemá nic než úzké nylonové kalhotky, a že ji bolí krk a ramena, protože je připoutaná k čelu postele a dolní část jejího těla sklouzla dolů z postele, když omdlela. Žádná křivolaká chodba, žádné mlhavé vlhko. Pouze ten pes byl skutečný a stále ještě štěkal jak o závod. Zdálo se, že štěkot teď přichází z těsné blízkosti domu. Kdyby to Gerald slyšel tak –

Při myšlence na Geralda v ní pořádně hrklo a ztuhlými bicepsy a tricepsy projely záblesky citu. Hned zase zmizely a ona si s ospalým, sotva se probouzejícím zděšením uvědomila, že její předloktí jsou téměř bez citu a místo rukou by zrovna tak mohla mít rukavice vycpané ztuhlými šťouchanými bramborami.

Tohle bude bolet, pomyslela si a všechno se jí vybavilo zpět…, zvláště pohled na Geralda, jak padá po hlavě vedle postele. Její manžel leží na podlaze, buď mrtvý, nebo v bezvědomí, a ona tady leží na posteli a přemýšlí o tom, jaká je to otrava, že necítí ruce a předloktí. Až do jaké míry se člověk může stát sobeckým a egocentrickým?

Jestli je mrtvý, je to zatraceně jeho vlastní chyba, řekl ten neoblafnutelný hlas. Snažil se dodat ještě několik postřehů zdravého rozumu, ale Jessie ho umlčela. Ve stavu ještě neúplného vědomí viděla jasněji do hlubin své paměti a najednou si uvědomila, komu tento lehce nosový, úsečný hlas, vždy na hranici sarkastického smíchu, patří. Patřil její spolubydlící na koleji Ruth Nearyové. Teď, když na to Jessie přišla, nebyla ani trochu překvapená. Ruth si nikdy nebrala servítky a její rady často skandalizovaly její nezkušenou devatenáctiletou spolubydlící ve Falmouth Foreside…, což také byl nepochybně i záměr nebo alespoň částečně, Ruth měla srdce na pravém místě a Jessie nikdy nepochybovala o tom, že Ruth skutečně věřila šedesáti procentům toho, co říkala, a skutečně dělala čtyřicet procent toho, co řekla, že udělala. Když přišlo na sex, procento bylo asi ještě větší. Ruth Nearyová, první žena, kterou Jessie znala, která naprosto odmítla holit si nohy a podpaždí, Ruth, která protivné dohlížitelce na poschodí naplnila povlak na polštář sprchovou pěnou s jahodovým parfémem, Ruth, která ze zásady chodila na každý studentský závod, na každé představení studentské experimentální scény. Když už se nic nepovede, panenko, tak si aspoň nějaký pěkný chlap sundá šaty, řekla užaslé, ale fascinované Jessie, poté co se vrátila domů ze studentské hry nazvané „Syn Noemova papouška“. Nemyslím, že se to stává vždycky, ale obvykle ano, nakonec k tomu přece studenty napsané a provedené hry jsou, tak si kluci a holky mohou sundat šaty a dělat to na veřejnosti.

Nepomyslela na Ruth celé roky a teď je Ruth uvnitř její hlavy a podává jí střípky moudrosti, zrovna tak, jak to dělávala v dávných dobách. Dobře, proč ne? Kdo mohl být více kvalifikován k tomu, aby radil duševně zmateným a citově narušeným, než Ruth Nearyová, jež od dob na Newhampshirské univerzitě prošla třemi manželstvími, dvěma pokusy o sebevraždu a čtyřmi odvykacími kúrami na alkohol a drogy? Stará dobrá Ruth, další klasický případ toho, jak úspěšně se příslušníci bývalé Love Generation dokázali vyrovnat s přechodem do středního věku.

„Jéžíš, to je to, co právě teď potřebuju, drahá pekelná Abby,“ řekla a sytý chrapot jejího vlastního hlasu ji vyděsil víc než ztráta citu v rukou a předloktích.

Pokusila se vyšvihnout zpátky do pozice vpolosedě, ve které byla předtím, než Gerald předvedl svou skokanskou exhibici (Byl ten hrozný zvuk, jako když se rozklepne vajíčko, součástí jejího snu? Modlila se, aby tomu tak bylo.), a myšlenky na Ruth byly smeteny záchvatem paniky, když zjistila, že se nemůže hýbat. Záblesky citu jí znovu provrtávaly svaly, ale nic jiného se nedělo. Ruce jí dál visely nad hlavou, nehybné a bez citu, jak vytesané z kamene. Pocit rozostření v její hlavě zmizel a ona přišla na to, že panika je nad všechny čichací soli, když jí srdce přeřadilo na vyšší rychlost. Na okamžik jí vytanul před očima živý obrázek z nějakého dávného historického textu: kruh smějících se lidí, ukazujících si na mladou ženu s hlavou a rukama v kládě. Žena byla shrbená jako stará čarodějnice z pohádek a vlasy jí visely přes obličej jako kajícnické roucho.

Její jméno je Ženuška Burlingamová a je potrestaná za to, že ublížila svému manželovi, pomyslela si. Trestají Ženušku, protože se nedokážou dostat na kobylku té, která je za to opravdu odpovědná…, té, která zní úplně jako moje bývalá spolubydlící.

Ale bylo slovo ublížila to pravé? Nebylo spíše vhodné říct, že nyní sdílela tuto ložnici s mrtvým mužem? A nebylo také vhodné říct, že ať se psem, nebo bez, oblast jezera okolo Notch Bay byla naprosto liduprázdná? A že kdyby začala křičet, jediný, kdo by jí odpověděl, by byla potáplice? Jen ta a nikdo jiný?

Především díky této myšlence, znějící podivnou ozvěnou Poeova „Havrana“, náhle pochopila, co se tu vlastně děje, do čeho se to vůbec dostala, a padla na ni z toho náhlá a dokonaná hrůza. Po nějakých dvacet vteřin (kdyby se jí někdo zeptal, jak dlouho ten záchvat paniky trval, řekla by nejmíň tři nebo spíš až pět minut) jí byla úplně zaplavena. Zbyl jen ostrý trn racionálního myšlení zaklíněný hluboko v její mysli, který naprosto bezmocně, pouze jako užaslý divák, sledoval ženu svíjející se na posteli s vlasy šlehajícími ze strany na stranu v odmítavém gestu, a poslouchal její chraptivé, vyděšené výkřiky.

Hluboká, pronikavá bolest v zátylku, těsně nad místem, kde začínalo její levé rameno, učinila přemítání konec. Byla to pořádná svalová křeč. Jessie se sténáním opřela hlavu o mahagonové laťky, které tvořily čelo postele. Natažený sval zůstal ztuhlý v namáhané pozici a byl tvrdý jako kámen. To, že při svých pohybech pocítila od předloktí až po dlaně mravenčení, znamenalo málo vedle té hrozné bolesti a také přišla na to, že opíráním se o čelo postele jen zvyšuje tlak na přetažený sval.

Instinktivními, bezmyšlenkovitými pohyby se Jessie zapřela patami o přehoz na posteli, zvedla zadek a posunula se nahoru. Lokty se ohnuly a tlak na ramena a paže se zmenšil. O chvilku později se splašený kůň v jejích zádových svalech dal na ústup. Vypustila ze sebe dlouhý a silný výdech ulehčení.

Poryvy větru, který, jak si všimla, již zesílil nad hranici vánku, sténaly mezi borovicemi na svahu mezi domem a jezerem. Někde v kuchyni (což pro Jessii byl nyní úplně jiný svět) bouchly dveře, které ona a Gerald zapomněli zavřít, o nabobtnalou zárubeň: jednou, dvakrát, třikrát, čtyřikrát. Byly to jediné zvuky, které byly slyšet, jen to a nic jiného. Pes přestal štěkat, alespoň na chvíli, a motorová pila přestala kvílet. Dokonce i potáplice si asi dala pauzu na kafe.

Představa jezerního ptáka, jak popíjí kávu a přitom plave v nádržce na studenou vodu a konverzuje s několika ptačími dámami, vybudila suchý krákoravý zvuk v jejím hrdle. Za méně nepříjemných okolností by ten zvuk mohl být označen za zachechtnutí. Rozplynulo to zbytek její paniky, zanechalo ji to sice ještě vystrašenou, ale alespoň zase již s vládou nad svými myšlenkami a činy. Také to zanechalo nepříjemnou kovovou pachuť na jazyku.

To je adrenalinem, panenko, anebo nějakým jiným hormonem, co tvé žlázy produkujou, když vystrčíš drápy a začneš lézt po zdi. Až se tě někdo zeptá, co je to panika, tak mu budeš moci odpovědět, že je to takové citové prázdno, které tě nechá s pocitem, že jsi cucala plnou hrst mincí.

V předloktí jí běhali mravenci a také začínala cítit své prsty. Jessie se škubnutím několikrát zavřela a otevřela dlaně. Slyšela slabý zvuk řetízků pout, jak narážejí o čelo postele, a na chvíli ji napadlo, že oba s Geraldem zešíleli, alespoň se to tak teď zdálo, i když nepochybovala o tom, že tisíce lidí na celém světě hrají podobné hry den co den. Dokonce někde četla, že existují takoví sexuální odvázanci, kteří se sami zavěsí do smyčky a nechají toho teprve tehdy, až jim téměř přestane do mozku proudit krev. Takové zprávy v ní jen posilovaly víru, že mužům se dostalo pohlavního údu spíš jako prokletí než čeho jiného.

Ale jestli to byla jenom hra (jenom to a nic jiného), proč tedy Gerald považoval za nutné koupit pravá pouta? To byla zajímavá otázka, ne?

Možná, ale nemyslím si, že by to byla tak důležitá otázka právě teď, Jessie, prohlásila uvnitř její hlavy Ruth Nearyová. Je vskutku úžasné, na kolika různých úrovních je lidské vědomí schopné zároveň pracovat. Na jedné z nich se teď přistihla, jak se dohaduje s Ruth o tom, co se asi stalo, s Ruth, kterou naposledy viděla před deseti lety. Už o ní přinejmenším tři roky neslyšela. Naposledy od ní dostala pohlednici, na které byl mladý muž ve zdobeném červeném sametovém obleku s kulatým renesančním límcem. Ústa mladého muže byla otevřená a z nich sugestivně trčel jeho dlouhý jazyk. JEDNOHO DNE HO NA MĚ MŮJ PRINC VYPLÁZNE, stálo na pohlednici. Prostě duch New Age, pomyslela si tehdy Jessie. Viktoriáni měli Anthony Trolopa, Ztracená Generace H. L. Menckena a my jsme se spokojili s neslušnými pohlednicemi a vtipem z nálepek na autech jako: VE SKUTEČNOSTI MI TA SILNICE PATŘÍ.

Na pohlednici bylo rozmazané poštovní razítko z Arizony a zpráva, že se Ruth přidala k lesbické komunitě. Jessie tím nebyla příliš překvapená. Dokonce přemítala o tom, že snad její stará přítelkyně, která dokázala být jak divoce nesnesitelná, tak překvapivě něžná a sladká (někdy vše zároveň), konečně našla to správné políčko na velké šachovnici života, které bylo připraveno pro její prapodivnou figurku.

Uložila Ruthinu pohlednici do horní zásuvky svého psacího stolu, tam kam ukládala dopisy, na které asi nikdy neodpoví. To bylo naposledy, co si vzpomněla na svou starou spolubydlící, na Ruth Nearyovou, která toužila po tom, aby se stala majitelkou velkého Harleye Davidsona, a přitom nebyla schopná zvládnout nejobyčejnější převodovku, dokonce ani tu na Jessiině staré ojeté fordce, na Ruth, která se dokázala ztratit na univerzitním kampusu i po třech letech, co tam bydlela, na Ruth, která plakala, když zapomněla, že má něco na vařiči a spálila to na uhel. To poslední se jí dařilo tak často, že to byl opravdu zázrak, že nikdy nepodpálila jejich pokoj nebo celou kolej. Jak zvláštní, že z toho neoblafnutelného hlasu se nakonec vyklubala Ruth.

Pes začal znova štěkat. Neznělo to ani blíže, ani dále než předtím. Jeho majitel určitě nelovil ptáky, žádný lovec by si nevyrazil na lov s takovým uštěkancem. A pokud si pán se psem vyšli jen tak na odpolední procházku, jak to, že štěkot přicházel ze stejného místa jako před pěti minutami?

Protože jsi předtím měla pravdu, zašeptala její mysl. Žádný pán tam není. Tento hlas nepatřil ani Ruth, ani Ženušce Burlingamové, a zcela určitě to nebyl ten, na který myslela jako na svůj hlas (ať už byl, jaký byl); ten hlas byl velmi mladý a velmi vystrašený. A zrovna tak jako Ruthin hlas, také jí byl podivně známý. Je to jen toulavý pes a je tady sám. To ti nepomůže, Jessie. To ti nepomůže.

Ale možná to viděla příliš černě. Nakonec ona přece nevěděla, že je to toulavý pes, ne? Určitě ne jistě. A dokud si v tom nebyla jistá, odmítala tomu věřit. „Jestli se ti to nelíbí, zažaluj mě,“ řekla tichým chraptivým hlasem.

Mezitím tady byla pořád otázka Geralda. V její panice a následující bolesti jí nějak vyklouzl z mysli.

„Geralde?“ Její hlas zněl stále zastřeně, neskutečně. Odkašlala si a zkusila to znovu. „Geralde!“

Nic. Ani ň. Žádná odpověď.

To přece ale neznamená, že je mrtvý, tak buď ve střehu a připravená.

Byla ve střehu a byla připravená. Zároveň však ucítila jakési rostoucí zoufalství v srdci, něco podobného silnému stesku po domově. To, že Gerald neodpověděl, sice neznamená, že je mrtvý, ale znamenalo to, že je přinejmenším v bezvědomí.

A pravděpodobně mrtvý, dodala Ruth Nearyová. Nechci ti kazit zábavu, Jess, opravdu, ale slyšíš ho snad dýchat? Chci říct, že obvykle je slyšet lidi v bezvědomí dýchat, lapají tak chroptivě po vzduchu, ne?

„Jak to mám do háje vědět?“ řekla, ale bylo to od ní hloupé. Věděla to, protože na střední škole nadšeně vypomáhala v místní nemocnici a měla velice dobrou představu o tom, jak zní smrt. Zní to prostě nijak. Ruth věděla všechno o době, kterou strávila v městské portlandské nemocnici, o době, kterou Jessie sama někdy nazývala „má bažantí léta“, ale tento hlas by to věděl, i kdyby Ruth to nevěděla, protože tento hlas nebyla Ruth, tento hlas byla ona. Musela si to neustále připomínat, protože ten hlas byl tak podivně svůj.

Jako ty hlasy, co jsi slyšela předtím, zašeptal ten mladý hlas. Jako ty hlasy, co jsi slyšela po tom temném dni.

Ale ona na to nechtěla myslet. Nikdy na to už nechtěla myslet. Cožpak už tak neměla dost problémů?

Ruthin hlas měl však pravdu, lidé v bezvědomí, a zvláště ti, kteří se do bezvědomí dostali následkem pěkného klepnutí do hlavy, většinou chrápou. Což znamená, že…

„Je asi mrtvý,“ řekla tím zastřeným hlasem. „Okay, jó.“

Opatrným pohybem se natáhla vlevo, vědoma si svalu na šíji, který se tak bolestivě stáhl v křeči. Ještě se ani nedostala na konec vůle, kterou jí dával řetízek pouta na pravém zápěstí, když zahlédla růžovou baculatou paži a poslední dva prsty na jedné ruce. Byla to jeho pravá ruka. Věděla to, protože na prsteníku neměl snubní prsten. Viděla bílé půlměsíčky na jeho nehtech. Gerald byl vždy velice ješitný ohledně svých rukou a nehtů. Nikdy si až doteď neuvědomila, do jaké míry. Je to legrační, jak málo někdy víme. Jak málo jsme viděli, i když si myslíme, že jsme již viděli vše.

Předpokládám, že ano, ale řeknu ti něco, zlato: můžeš rovnou zatáhnout oponu, protože se na to už nechci dívat. Už vůbec na nic. Ale odmítat vidět bylo příliš velkým přepychem, který si, alespoň prozatím, nemohla dovolit.

Opatrným pohybem, aby co nejvíc uchránila šíji a rameno, sklouzla co nejvíc doleva, kam až jí to dovolil řetízek. Nebylo to mnoho, další dva tři palce, ale zvětšilo to její zorný úhel natolik, že viděla část Geraldova nadloktí, část jeho pravého ramene a maličký kousek jeho hlavy. Nebyla si jistá, ale myslela si, že vidí drobné korálky krve na konečcích jeho řídnoucích vlasů. Myslela si, že ač to bylo technicky možné, že to přece jen byla pouze její představivost. Doufala v to.

„Geralde?“ zašeptala. „Geralde, slyšíš mě? Prosím tě, řekni že ano.“

Žádná odpověď. Žádný pohyb. Cítila, jak v ní zase roste a roste to zoufalství, jako stesk po domově, jako otevřená rána.

„Geralde?“ znova zašeptala.

Proč šeptáš? Je mrtvý. Ten muž, který tě jednou překvapil víkendovým zájezdem do Aruby, právě do Aruby, ze všech míst na světě, a jednou dokonce měl tvé krokodýlí střevíčky zavěšené na uších při jedné silvestrovské oslavě…, ten muž je mrtvý. Tak proč k čertu šeptáš?

„Geralde!“ Tentokrát jeho jméno zakřičela. „Geralde, probuď se!“

Zvuk jejího vlastního křičícího hlasu ji málem znovu uvrhl do další panické mezihry, a nejstrašnější na tom bylo, že se Gerald stále nehýbal ani neodpovídal. Nejhorší bylo zjištění, že ta panika je stále zde, ano, právě tady, a neúnavně krouží jejím vědomím, trpělivě, jako dravec krouží okolo uhasínajícího ohniště ženy, která se jaksi oddělila od svých přátel a ztratila se v hlubokých, neproniknutelných lesích.

Neztratila ses, řekla Ženuška Burlingamová, ale Jessie tomu hlasu nedůvěřovala. Jeho sebejistota zněla falešně a jeho racionalita povrchně. Víš moc dobře, kde právě jsi.

Ano, věděla. Nacházela se na konci rozježděné polní cesty, plné zatáček, která ústila dvě míle jižně odsud na Bay Lane. Ta polní cesta byla vystlaná červeným a žlutým listím, po kterém sem s Geraldem přijeli. Listí bylo němým svědectvím o tom, že tento úsek, vedoucí k notch-bayskému konci Kashwakamaku, byl během posledních tří týdnů, kdy listí začalo schnout a opadávat, velmi málo používán nebo možná vůbec ne. Na jejich straně jezera sídlili téměř výhradně jen chataři, a pokud Jessie věděla, tak tou cestou nemusel nikdo projet od Labour Day na začátku září. Museli jste jet celkem pět mil po cestě a pak po Bay Lane, než jste narazili na státní silnici 117, kde bylo prvních několik trvale obydlených domků.

Jsem tady sama, můj manžel tady leží mrtvý na podlaze a já jsem připoutaná k posteli. I kdybych se ukřičela, tak mi to nepomůže, protože mě nikdo neuslyší. Ten chlap s motorovou pilou je nejblíž, ale to je nejmíň čtyři míle daleko. Ten pes mě asi uslyší, jenže je skoro určitě toulavý. Geraldova smrt, je to strašná věc, ale nikdy jsem ho nechtěla opravdu zabít, a pokud jsem to skutečně udělala, jeho smrt byla alespoň rychlá. Moje rychlá nebude, pokud si někdo v Portlandu nezačne o nás dělat starost, a neexistuje žádný opravdový důvod, aby se tak stalo, alespoň prozatím…

Neměla by takhle přemýšlet, přivádělo ji to ještě blíž k panice. Jestli její mysl z toho rychle nevybředne, brzy se panice podívá přímo do očí. Ne, rozhodně tak nesmí přemýšlet. Průšvih je v tom, že když se jednou začne, tak je to moc těžké pak zastavit.

Možná si to zasloužíš, náhle promluvil rozkazovačný, horečnatý hlas Ženušky Burlingamové. Možná ano. Protože jsi ho zabila, Jessie. Nic si nenamlouvej, protože ti to nedovolím. Je mi jasné, že nebyl v nejlepší kondici, a je mi jasné, že by k tomu dříve nebo později došlo, tak nebo onak, srdeční záchvat v kanceláři nebo možná v noci cestou domů, když jede v levém pruhu dálnice, drží v ruce cigaretu a zapaluje si ji, vtom velký, pětinápravový náklaďák na něj zatroubí, aby uhnul napravo a udělal mu místo. Ale ty jsi nemohla počkat na to dříve nebo později, že ne? Ach ne, ne ty, malá Jessie, hodná holčička Toma Mahouta. Nemohla jsi jen tak zůstat ležet a nechat si ho stříknout, co? Kosmická dívka Jessie Burlingamová říká: „Žádný muž mi nenasadí okovy.“ Copak jsi ho musela kopnout do břicha a do koulí? A navíc v takové chvíli, kdy jeho termostat byl již na červené. Tak si možná zasloužíš tady být připoutaná k posteli. Možná –

„Ach, to jsou ale kecy,“ řekla. S nevyjádřitelnou úlevou slyšela ten druhý hlas, Ruthin hlas, jak vychází z jejích úst. Občas (no… možná by bylo pravdě bližší říct často) nenáviděla Ženuščin hlas, nenáviděla ho a bála se ho. Bylo to bláhové a zbabělé, to uznávala, ale bylo to také velmi silné, těžko se tomu dalo říct ne.

Ženuška jí vždy s radostí přesvědčovala, že si koupila šaty, které jí nesluší, nebo že si vybrala toho nesprávného dodavatele pro letní slavnost, kterou Gerald každoročně pořádal pro své firemní partnery a jejich manželky (jenomže to byla ve skutečnosti Jessie, která ji pořádala, neboť Gerald jen tak postával kolem, kibicoval, a nakonec získal všechnu slávu). Ženuška vždy naléhala, aby shodila pět liber. Ten hlas by si nedal pokoj, ani kdyby jí koukala žebra. Nestarej se o žebra! křičel pohoršeným tónem. Podívej se na ty svý kozy, stará bábo. A jestli ti to nestačí k tomu, aby ses z toho poblila, tak se koukni na svý stehna!

„Takový kecy,“ řekla, snažíc se, aby to znělo co nejsilněji, ale v té chvíli zaslechla, jak se jí hlas zachvěl, a to nebylo dobré. Vůbec to nebylo dobré. „Věděl, že to myslím vážně…, on to věděl. Tak čí je to potom chyba?“

Ale byla to skutečně pravda? Na jedné straně ano, protože ho viděla, jak se rozhodl ignorovat to, co vidí v její tváři a slyší v jejím hlase, neboť by to zkazilo hru. Ale na druhé straně, a to té podstatnější, věděla, že to tak vůbec nebylo, protože ji Gerald během posledních deseti či dvanácti let společného života nikdy a v ničem nebral vážně. Udělal si téměř druhou přirozenost z toho, jak ji nevnímal, pokud zrovna nehovořila o jídle nebo o tom, kdy a kam který večer mají jít (tak na to, Geralde, nezapomeň). Jedinou další výjimku z tohoto pravidla hluchoty měly nepřátelské poznámky ohledně jeho váhy nebo pití. Slyšel její poznámky na tato témata a nelíbily se mu, ale byly nepodstatné, neboť tvořily součást jakéhosi mytického přírodního pořádku, v němž ryby plavou, ptáci létají a ženský otravujou.

Tak co vlastně čekala od tohoto muže? Že řekne ano, miláčku, hned tě pustím, a mimochodem, děkuji ti za to, že jsi probudila mé svědomí?

Ano, podezírala jakousi naivní část sama sebe, tu malou nepolíbenou a oddanou holčičku uvnitř ní, jak tohle právě očekává.

Motorová pila, která už nějakou dobu řvala a kvílela, náhle utichla. Pes, potáplice, a dokonce i vítr také utichli, alespoň na chvíli, a všude se rozhostilo ticho, hutné jako vrstva usazeného prachu v deset let prázdném domě. Nikde neslyšela žádné auto nebo motor, ani v dálce. A najednou ten hlas, který promluvil, patřil jí, a nikomu jinému. Ach Bože, řekl. Ach Bože. Jsem tady sama. Úplně samotná.

3

Jessie pevně zavřela oči. Před šesti lety strávila pět měsíců neúspěšnou psychoterapií, o které ani Geraldovi neřekla, protože věděla, že by se jí jen vysmíval a zřejmě by se bál, jestli něco nevyzvoní. Prohlásila, že má problémy se stresem, a Nora Callighanová, její psychoanalytička, ji naučila jednoduchou relaxační metodu.

Většina lidí si při počítání do deseti vzpomene na kačera Donalda, když si počítá na uklidněnou, řekla tehdy Nora, ale ve skutečnosti počítání do deseti člověku dává příležitost vynulovat svá citová čidla… a každý, kdo toto neudělá alespoň jednou za den, má pravděpodobně daleko vážnější problémy než ty nebo já.

Tento hlas byl také jasný, dostatečně jasný, aby na její tváři vyloudil nostalgický úsměv.

Měla jsem Noru ráda. Moc ráda.

Byla si toho Jessie tehdy vědoma? Zjištění, že si na to nemůže přesně vzpomenout o nic víc, než si nemůže přesně vzpomenout, proč přestala k Noře chodit každé úterní odpoledne, ji mírně překvapilo. Prostě všechny ty záležitosti jako dobročinné sbírky, útulek pro bezdomovce na Court Street nebo také kampaň za vybudování nové veřejné knihovny, se najednou nahromadily. Jde o hovno, vybavilo se jí jedno z těch nemastných, neslaných úsloví vlny New Age, která byla považovaná za moudrá. Přestat tam chodit jí stejně pravděpodobně prospělo. Jestli jste si sami někde nevytyčili konečnou hranici, psychoanalýza prostě pokračovala dál a dál, dokud jste se společně vy a váš psychoanalytik nedobelhali k tomu největšímu skupinovému sezení až v nebi.

Nevadí. Jen pokračuj a počítej si, začni s prsty u nohou. Dělej to přesně tak, jak jsem tě to učila.

Ano, proč ne?

Jedna je za chodidla, za deset malých prstíčků, moje malá hezká prasátka, pěkně jedno v řadě za druhým.

Až na to, že osm prstů bylo komicky zkrouceno a palce vypadaly jako dvě hlavice ševcovského kladívka.

Dvě je za nohy, dlouhé a rozmilé.

No, zas ne tolik dlouhé, nakonec byla vysoká jen pět stop a sedm palců a měla dlouhý trup, ale Gerald tvrdil, že jsou na ní to nejhezčí, alespoň podle klasických měřítek sex-appealu. Vždy ji toto tvrzení pobavilo a zdálo se to od něj naprosto upřímné. Nějak mu prostě ušla její sukovitá kolena a silná stehna.

Tři je za mé pohlaví, co je správné, nemůže být špatné.

Docela pěkné, trochu příliš pěkné, by mnozí řekli, ale ne žádný zázrak. Trochu pozvedla hlavu, jako by se na dotyčné místo chtěla podívat, ale její oči zůstaly zavřené. Ostatně nepotřebovala k tomu oči, aby viděla, neboť již s tímto zvláštním doplňkem žila dostatečně dlouho. Mezi jejími boky se nacházel trojúhelník kudrnatých chlupů zázvorové barvy, obklopující nenápadnou škvíru estetické krásy špatně zahojené jizvy. Tato věc, tento orgán, který byl opravdu něčím víc než jen hlubokým záhybem tkáně v kolíbce zkřížených svalů, jí připadal jako prazdroj všech mýtů, a určitě si udržoval postavení mýtu v mužském kolektivním vědomí. Byl tím kouzelným údolím, že ano? Byl tou oborou, kde byli vězněni i divocí jednorožci?

„Ach matičko, co je to za pitominu,“ řekla s lehkým úsměvem, aniž otevřela oči.

Až na to, že to nebyly pitominy, ne tak úplně. Ta škvíra byla předmětem mužského chtíče, alespoň u heterosexuálů, ale zároveň byla předmětem jejich opovržení, nedůvěry a nenávisti. Ten temný hněv nebyl slyšet v jejich řečech pokaždé, ale byl přítomen v mnohých z nich a v některých zazněl přímo, syrově: Co je to žena? Podpůrný udržovací systém pro kundu.

Nech toho, Jessie, poručila Ženuška Burlingamová. Její hlas zněl rozčileně a znechuceně. Nech toho, hned teď.

To byl zatraceně dobrý nápad, řekla si Jessie a obrátila své myšlenky zpět k Nořině odpočítávání. Čtyři bylo za její boky (příliš široké) a pět za břicho (příliš velké). Šest bylo za její prsa, která, jak si ona myslela, byla na ní tím nejhezčím. Tušila, že Geralda trochu odpuzovala síť modrých žilek slabě prosvítajících pod zaoblenými křivkami, vždyť ňadra krásek v jeho časopisech takové známky inženýrských sítí pod povrchem neměla. Dívkám z časopisů také nerostly jemné chloupky okolo bradavky.

Sedm byla její příliš široká ramena, devět její krk (který býval pěkný, ale v posledních letech začínal vypadat jako krk kuřete), devět její ustupující brada, a deset –

Počkej chvilku! Jenom chviličku, zatraceně! ten neoblafnutelný hlas ji vztekle přerušil. Co je tohle za hloupou hru?

Jessie ještě pevněji zavřela oči, zděšená hloubkou hněvu v tom hlasu a vylekaná jeho cizostí. Ve své zlobě vůbec nezněl, jako by vycházel z hlubin její mysli, ale zněl jako vetřelec, jako nějaký cizí duch, který se jí chce zmocnit stejně jako duch Pazuza posedl to malé děvčátko ve Vymítači ďábla.

Nechceš mi na to odpovědět? zeptala se Ruth Nearyová alias Pazuzu. Dobrá, možná je to příliš těžká otázka. Tak já ti to podám jasně, Jess: kdo přeměnil tu špatně se rýmující relaxační litánii Nory Callighanové v mantru sebenenávisti?

Nikdo, zamyslela se nejistě, a hned věděla, že ten neoblafnutelný hlas na to neskočí, tak dodala: to Ženuška. To byla ona.

Ne, ta to nebyla, Ruthin hlas tu byl zase. Znělo to, jako když je znechucená tím zfušovaným pokusem zbavit se odpovědnosti. Ženuška je trochu hloupá a právě teď je pořádně vystrašená, ale v jádru je opravdu hodná a její úmysly jsou vždy dobré. Ať už to byl kdokoliv, ten, kdo předělal Nořinu říkanku, jeho úmysly byly přímo zlé. Cožpak to nevidíš? Ne –

„Nic nevidím, protože mám zavřené oči,“ řekla chvějícím se dětským hlasem. Málem je otevřela, ale něco jí řeklo, že by to jen situaci zhoršilo, místo naopak.

Kdo to byl, Jessie? Kdo tě naučil, že jsi ošklivá a k ničemu? Kdo si vybral Geralda Burlingama jako svého duchovního přítele a kouzelného prince již léta předtím, než jsi ho skutečně potkala na večírku republikánské strany? Kdo rozhodl, že on není pouze tím, koho jsi hledala, ale přesně tím, koho sis zasloužila?

S ohromným úsilím Jessie vypudila ten hlas, všechny hlasy, jak doufala, ze své mysli. Začala znova recitovat svoji mantru, tentokrát nahlas.

„Jedna je za mé prsty u nohou, všechny v jedné řadě, dva je za mé nohy, rozmilé a dlouhé, tři je za mé pohlaví, co je dobré, není špatné, čtyři za mé boky oblé a sladké, pět za mé bříško, ve kterém je jídlo dobré.“ Nemohla si vzpomenout na zbytek slok (což nakonec bylo vůči ní samé velice milosrdné, jelikož silně Noru podezírala, že si je jen tak vymyslela, zřejmě v pozadí s myšlenkou na případnou publikaci v jednom z těch hlaďounkých časopisů o zdravém životě, které ležely na stolečku v její čekárně), a tak pokračovala bez nich: „Šest je za má prsa, sedm za má ramena, osm za můj krk…“

Zarazila se, aby nabrala dech, a ulevilo se jí, když zjistila, že se její tep zpomalil z trysku na rychlý poklus.

„… devět je má brada a deset moje oči. Oči, otevřte se dokořán!“

Akce následovala slova a pokoj se náhle vyhoupnul do jasné existence kolem ní a vypadal nově a alespoň prozatím i příjemně, jako tehdy, když v tomto domě s Geraldem strávili své první léto. Bylo to v roce 1979, datum, které kdysi mělo přídech sci-fi románu a dnes se zdálo nemožně starobylé.

Jessie se podívala na šedou prkennou zeď, vysoký bílý strop, na němž se odrážely odlesky z jezera, a na dvě velká okna po obou stranách postele. To nalevo vedlo na západní stranu s výhledem na terasu, na svah pod ní a na srdcervoucí jasnou jezerní modř. Okno napravo poskytovalo méně romantický pohled na příjezdovou cestu a její šedý přepychový mercedes, nyní už šest let starý a začínající jevit první malé stopy po rzi na karoserii.

Na opačné zdi nad prádelníkem viděla zarámovaného batikovaného motýla a z pověrčivosti předstírala, že ji vůbec nepřekvapuje, když si vzpomněla, že to byl dárek od Ruth k jejím třicátinám. Nemohla na tu vzdálenost vidět nenápadný podpis vyšitý červenou bavlnkou, ale věděla, že tam je: Nearyová, ’83. Další rok jak ze science-fiction.

Kousek od motýla (se kterým se hrozně tloukl, ale nesebrala nikdy dostatek odvahy, aby to manželovi naznačila) visel na chromovaném háčku Geraldův pivní džbánek od bratrstva Alpha Gamma Rhó. Rhó se nedalo zrovna považovat za tu nejzářivější hvězdu ve vesmíru studentských bratrstev, členové ostatních bratrstev měli ve zvyku je nazývat Alpha vem si motyku, ale Gerald nosil jeho odznak s perverzní pýchou a ze džbánku na zdi pil každoročně své první letní pivo, když sem vždy v červnu poprvé přijeli. Byl to právě ten druh ceremonií, kvůli kterým si občas kladla otázku, zda byla psychicky svéprávná, když si Geralda brala.

Někdo to měl zastavit, pomyslela si posmutněle. Někdo to měl opravdu zastavit, jen se podívejte, jak to dopadlo.

Na židli vedle dveří do koupelny ležela její sexy kalhotová sukně a blůzka bez rukávů, které měla na sobě toho na podzimní sezonu teplého dne, a její podprsenka visela na klice od dveří. Jasný pruh odpoledního slunce se táhl přes její nohy na postelovém přehozu a jemné chloupky na stehnech zářily jak zlaté drátky. Nebyl to ani ten čtverec světla, který ležel uprostřed postele v jednu hodinu, ani obdélník okolo druhé, ale byl to široký pruh, který se brzy zúží v proužek, a i když výpadek proudu zbláznil ciferník digitálního budíku na prádelníku (neustále tam blikalo 12:00 jak neonový nápis), šířka pruhu světla jí ukazovala, že jde na čtvrtou hodinu. Nebude to dlouho trvat a proužek sklouzne z postele a v koutech a pod stolečkem u zdi vyvstanou stíny. A až se proužek stane pouhou čarou, nejprve sklouzne po podlaze, pak se vyšplhá na zeď a zmizí tak náhle, jak se objevil. Všechny ty stíny se vyplíží se svých míst a rozlejou se po pokoji jako inkoustové skvrny a budou růst a přitom požírat denní světlo. Slunce se chýlilo k západu a za další hodinu nebo hodinu a půl nejdéle zapadne a nějakých čtyřicet minut poté bude tma.

Tato myšlenka v ní ještě nevzbudila paniku, prozatím ne, ale pokryla její mysl těžkou membránou smutku a její srdce obklopila syrová atmosféra děsu. Viděla samu sebe, jak tu leží připoutaná k posteli a vedle ní na podlaze leží mrtvý Gerald, viděla, jak tu oba leží ve tmě dlouho poté, co muž s motorovou pilou se vrátí k ženě a dětem do dobře osvětleného domu a pes půjde také pryč a zůstane tu jen ve společnosti té zatracené potáplice, nikoho víc.

Pan a paní Burlingamovi spolu tráví poslední noc.

Jessie se dívala na pivní džbánek a batikovaného motýla v nepravděpodobném sousedství, možném pouze na chatě, kam se jezdí jen na léto, a pomyslela si, že přemítání o minulosti je zrovna tak lehké (i když mnohem méně příjemné) jako vydat se do jednotlivých verzí budoucnosti. Zůstat v přítomnosti je nejtěžší, ale musí to zkusit. Tato ošklivá situace se pravděpodobně stane ještě ošklivější, když to neudělá. Nemohla se spolehnout na nějaký deus ex machina, který by ji z toho průšvihu vytáhl, a to byla bída, ale jestli si z toho pomůže sama, bude za to mít odměnu: uchránilo by ji to od hanby z toho, jak tu leží skoro nahá, zatímco jí nějaký šerifův pomocník odemyká pouta, ptá se jí, co se stalo, a přitom si zálibně prohlíží hezké bílé tělo novopečené vdovy.

Ještě dvě věci ji teď trápily. Snažila se je odsunout ze své mysli, alespoň dočasně, ale nešlo to. Potřebovala na záchod a měla žízeň. Právě teď bylo její nutkání vydávat silnější než přijímat, ale byla to její touha po vodě, která ji znepokojovala. Ještě to nebylo tak zlé, ale to se změní, jestli nebude schopná se zbavit pout a dostat se ke kohoutku. Změní se to tak, že na to ani nechtěla myslet.

Bylo by to směšné, kdybych zemřela žízní dvě stě yardů od devátého největšího jezera v Maine, pomyslela si a pak potřásla hlavou. To přece není deváté největší jezero v Maine, na co myslela? To bylo jezero Dark Score, ke kterému s rodiči a sourozenci před dlouhými lety jezdili. Ještě před těmi hlasy. Před –

Přerušila to. Těžko. Bylo tomu už dávno, co nepomyslela na jezero Dark Score, a neměla v úmyslu s tím teď začít, pouta nepouta. Raději bude myslet na to, že má žízeň.

O čem chceš přemýšlet, panenko? Je to psychosomatické, to je vše. Máš žízeň, protože nemůžeš vstát a napít se. Je to takhle jednoduché.

Ale nebylo. Pohádala se s manželem a ty dva pořádné kopance, co mu uštědřila, zahájily řetězovou reakci, která skončila jeho smrtí. A ona sama trpěla následky zvýšeného vylučování hormonů. Odborný výraz pro to je šok a jedním z běžných příznaků šoku je žízeň. Mohla si vlastně jen blahopřát, že v jejích ústech není sucho nebo alespoň dosud není, a –

Ale možná s tím něco mohu udělat.

Pro Geralda platilo, že zvyk je železná košile a jedním z jeho zvyků bylo nechávat sklenici vody na jeho straně poličky nad čelem postele. Otočila hlavu doprava a ano, stála tam vysoká sklenice vody s několika kostkami tajícího ledu u hladiny. Sklenice byla bezpochyby postavená na podložce, aby nezanechala kolečko na polici, celý Gerald, tak pozorný na každou maličkost. Sklenice byla orosená, jako by se potila.

Jak se na ni dívala, Jessie poprvé pocítila pořádnou žízeň. Olízla si rty. Sklouzla co nejdál doprava, až kam jí to řetízek na levém poutu dovolil. Bylo to jenom šest palců, ale dostala se tak na Geraldovu stranu postele. Pohyb odkryl několik tmavých skvrnek na levé straně přehozu. Prázdně na ně několik okamžiků zírala, než si vzpomněla, že Geraldův měchýř se v poslední agonii vyprázdnil. Pak rychle otočila svůj zrak ke sklenici vody na lepenkovém kolečku, nejspíš s nějakou přihlouplou reklamou na pivo.

Natáhla se, pěkně pomalu, aby dosáhla co nejdál. Nebylo to dost. Špičky jejích prstů se zastavily tři palce od skleničky. Palčivá žízeň, slabé zúžení hrdla, slabé pálení na jazyku, přišla a pominula.

Jestli nikdo nepřijde nebo jestli se mi nepodaří dostat se na svobodu do zítřejšího rána, tak už ani nebudu mít sílu se na tu sklenici podívat.

Ta myšlenka měla v sobě tolik studené racionality, že ji sama o sobě vyděsila. Ale ona tu už zítra ráno přece nebude. Byla to naprosto směšná myšlenka. Praštěná. Cáklá. Nestojí za to na ni myslet. Je –

Stop, řekl ten neoblafnutelný hlas. Tak přece stop. Přestala.

Musela se vyrovnat s tím, že ta myšlenka není úplně směšná. Samozřejmě že odmítala připustit nebo jenom pomyslet na možnost, že by tady mohla zemřít, to bylo praštěné, ale mohla tu pobýt několik dlouhých, nepohodlných hodin, pokud neopráší pavučiny ze své staré mozkovny a neuvede ji rychle do provozu.

Dlouhých, nepohodlných… a možná bolestivých, řekla nervózně Ženuška. Ale ta bolest bude jako pokání, ne? Nakonec zavinila sis to sama. Doufám, že nejsem únavná, ale kdybys ho nechala si stříknout –

„Jsi únavná, Ženuško,“ řekla Jessie. Nemohla si vzpomenout, zda někdy předtím mluvila na některý ze svých vnitřních hlasů nahlas. Říkala si, jestli už neblázní. Rozhodla se, že se na to prozatím vybodne.

Jessie opět zavřela oči.

4

Na obraze, který jí vyvstal před zavřenýma očima, nebylo její tělo, ale celá místnost. Samozřejmě že ještě byla jeho středobodem, ano, ona, Jessie Mahout Burlingamová, o fous pod čtyřicítku, ještě pěkně vypadající, pět stop a sedm palců a sto dvacet pět liber, šedé oči, nazrzlé vlasy (překrývala si přelivem šedivé vlasy, které se ukázaly asi před pěti lety, a byla si celkem jistá, že Gerald se o tom nikdy nedozvěděl). Jessie Mahout Burlingamová, která se dostala do tohoto průšvihu, aniž by věděla jak a proč. Jessie Mahout Burlingamová, nyní vdova po Geraldovi, stále ještě matka nikoho, a přivázaná k této proklaté posteli dvěma páry policejních pout.

Soustředila svou představivost na to předchozí. Vráska soustředění se objevila mezi jejíma zavřenýma očima.

Celkem čtyři pouta, každý z párů spojený ocelovým řetízkem potaženým gumou, na každém stojí M-17, asi číslo modelu, vyražené do oceli na bubínku zámku. Vzpomněla si, že jí Gerald říkal, že velikost pouta se dá upravit. Je také možné zkrátit řetízek tak, že vězňovy ruce se bolestivě srazí k sobě, zápěstí na zápěstí, ale Gerald jí řetízek povolil na maximum.

A proč ne, k čertu? pomyslela si. Nakonec to byla jenom hra…, že ano, Geralde? Napadla ji teď ta její předchozí otázka a znova si říkala, jestli to pro Geralda byla opravdu jen hra.

Co je to žena? nějaký další hlas, UFO hlas, tiše zašeptal ze studně vnitřní temnoty. Podpůrný udržovací systém pro kundu.

Jdi pryč, pomyslela si Jessie. Jdi pryč, ty mi k ničemu nejsi.

Ale ufounský hlas neuposlechl rozkazu. Proč má žena hubu i kundu? zeptal se místo toho. Může tak chcát i řvát zároveň. Ještě nějaké otázky, slečinko?

Ne. Vzhledem k zneklidňující a nereálné povaze odpovědí žádné další otázky neměla. Rukama zavrtěla uvnitř pout. Otlačená kůže na zápěstích se dřela o ocel a zabolelo ji to, ale bolest byla malá a její ruce se v poutech pohybovaly celkem volně. Gerald mohl nebo nemusel věřit, že žena je jen podpůrný udržovací systém pro kundu, ale v každém případě neutáhl pouta tak, aby to bolelo. Samozřejmě by něco takového ani před dnešním dnem nepřipustila (to si teď říkala a žádný z vnitřních hlasů nebyl tak sprostý, aby se s ní o tom hádal). Ale stejně byla příliš těsná, než aby se z nich mohla vyvléct.

Skutečně byla?

Jessie jimi na zkoušku trhla. Pouta jí sklouzla po zápěstích, jak jimi škubla směrem dolů, a pak se ocelové náramky zarazily na místě, kde se kosti a chrupavky zápěstí setkávají v složitém a krásném spojenectví s rukou.

Trhla ještě silněji. Teď byla bolest silnější. Najednou si vzpomněla, jak tatínek jednou praštil dvířky na straně řidiče u jejich staré dodávky a přivřel Maddy levou ruku, protože si nevšiml, že leze z auta na jeho straně místo na své. Jak ta ječela! Zlomila si při tom nějakou kost, Jessie si už nemohla vzpomenout, jak se jmenovala, ale vzpomněla si, jak se Maddy hrdě chlubila svým škrobovým obvazem a říkala: „A taky jsem si přetrhla zadní vazivo.“ To se zdálo Jess a Willovi legrační, protože přece každý věděl, že zadní vazivo je vědecké jméno pro zadek. Strašně se smáli, spíš z překvapení než s výsměchem, ale Maddy stejně, s tváří temnou jako bouřkový mrak, vystřelila žalovat mamince.

Zadní vazivo, pomyslela si, a záměrně ještě víc zatlačila přes rostoucí bolest. Zadní vazivo a radio-ulna nebo něco takového. To nevadí. Jestli z těch pout dokážeš vyklouznout, tak to koukej udělat, panenko, a nech pak nějakého doktora, aby tě dal zase dohromady.

Pomalu zvýšila tah a snažila se z pout vyvléct. Kdyby jen trošku povolila, alespoň tak o čtvrt palce, už to by pomohlo a o půl by to bylo skoro najisto, protáhla by tu nejsilnější část kosti a pak by už měla co dělat jen s poddajným masem. Tak alespoň doufala. V palcích byly také kosti, ale o ty se bude starat, až nastane vhodná doba.

Zatáhla ještě silněji a pootevřela přitom rty, které odhalily její zuby v grimase bolestného úsilí. Svaly na nadloktích se vypjaly jako bílé oblouky. Pot kanul po jejím obočí, tvářích, a dokonce i po jemně vykrojeném chřípí pod nosem. Vystrčila jazyk a nevědomky si ho olízla.

Hodně to bolelo, ale bolest ji nemohla zastavit. Nakonec ji zastavilo prosté zjištění, že dosáhla největšího tahu, kterého byly její svaly schopny, a přesto se pouta nehnula ani o vlásek. Její krátká naděje, že by se jimi mohla jednoduše protlačit, zablikala a zhasla.

Jseš si jistá, že jsi táhla tak silně, jak jen to bylo možné? Nebo si to jenom namlouváš, protože to tolik bolelo?

„Ne,“ řekla, stále ještě se zavřenýma očima. „Táhla jsem tak, jak to nejvíc šlo. Opravdu.“

Ale ten druhý hlas tu byl stále, vlastně ho spíš jen zahlédla, než slyšela: něco jako otazník v komiksových knížkách.

Do masa jejích zápěstí byly vyryté hluboké bílé rýhy, vedly pod palci, přes hřbety rukou, přes jemné pletivo žil, všude, kam se zakousla ocel. V zápěstích jí škubalo, i když je už zbavila tlaku tím, že zvedla ruce a chytla se jedné z příček v čele postele.

„Do háje,“ řekla roztřeseným a nesvým hlasem. „To mně dalo.“

Táhla tak silně, jak to bylo možné? Táhla tak opravdu?

Na tom nezáleží, pomyslela si a dívala se na odrazy na stropě. Na tom nezáleží a řeknu vám, že kdybych byla schopná táhnout ještě silněji, stalo by se mi totéž co Maddy, když si přirazila ruku do dvířek auta: kosti by se zlomily, zadní vazivo by prasklo jako gumička a radio-ulnární nesmysl by se roztříštil jako hliněný holub na střelnici. Jediná změna by bylo to, že místo abych tu ležela spoutaná a žíznivá, tak bych tu ležela spoutaná, žíznivá a s párem zlomených zápěstí nádavkem. A taky by mi ruka otekla. Tak mě napadá, že Gerald sice umřel předtím, než dosáhl svýho, ale přesto se mu podařilo mě pořádně zjebat.

Okay, jaké jsou tady jiné možnosti?

Žádné, řekla Ženuška Burlingamová plačtivým tónem ženy, která má slzy na krajíčku.

Jessie byla zvědavá, jestli ten druhý hlas, Ruthin hlas, přijde se svou troškou do mlýna. Nepřišel. Pokud věděla, tak Ruth plavala kolem dokola v kancelářském chladiči na vodu spolu s ostatními potáplicemi. V každém případě Ruthina abdikace donutila Jessie starat se jen sama o sebe.

Tak dobře, starej se, pomyslela si. Co teď budeš dělat s těmi náramky, teď, když jsi zjistila, že se z nich nedá jen tak vyklouznout? Co můžeš dělat?

V každém páru jsou dva náramky, promluvil váhavě ten mladý hlas, kterému ještě nenašla jméno. Pokusila ses dostat z těch, ve kterých máš ruce, a nepodařilo se to…, ale co ty druhé? Ty, co jsou zaháknuté za sloupky? Pomyslela jsi na ně?

Jessie zabořila zátylek do polštáře a vypjala krk, aby viděla na čelo postele a sloupky. Sotva si byla vědoma toho, že se dívá nohama vzhůru. Postel byla o něco větší než klasické dvoulůžko. Ta velikost měla nějaké srandovní jméno, něco jako velikost Dvorního šaška nebo Těhotné dvorní dámy, ale čím byla starší, tím hůř si takové věci pamatovala, nevěděla, jestli to má nazvat zdravým rozumem, nebo postupující senilitou. V každém případě postel, ve které se teď nacházela, byla tak akorát dobrá na šukání, ale příliš malá na to, aby se v ní oba pohodlně vyspali.

Pro ni a Geralda to nebyl žádný problém, protože už celých posledních pět let spali v oddělených pokojích jak tady, tak v jejich domě v Portlandu. Bylo to její rozhodnutí, ne jeho, už ji unavovalo jeho chrápání, které se zdálo každým rokem o něco horší. Při vzácných příležitostech, když měli hosty na noc, spali s Geraldem spolu, nepohodlně, v tomto pokoji, ale jinak byli v té posteli, jen když se milovali. Jeho chrápání nebylo tím pravým důvodem, proč se odstěhovala, byl to jen ten nejdiplomatičtější důvod. Ve skutečnosti to bylo kvůli jeho pachu. Jessie zprvu neměla ráda a později opravdu nesnášela pach manželova nočního potu. I když se před ulehnutím osprchoval, kyselý pach skotské se začal kolem druhé hodiny ráno linout z pórů jeho kůže.

Až do letoška to fungovalo tak, že si nejdříve odbyli rychlou, bezmyšlenkovitou soulož, pak následovala chvíle klimbání (to byla její oblíbená část celé té záležitosti), potom se osprchoval a nechal ji samotnou. Šátky a především pouta Geralda vyčerpaly natolik, jak se mu to při staré prosté souloži v misionářské pozici nikdy nestalo, že často upadl do hlubokého spánku přitisknutý k ní. Nevadilo jí to, protože většinou se tato setkání odehrávala dopoledne a Gerald páchl obyčejným potem místo po skotské. A dokonce ani nechrápal.

Ale všechny ty sedánky, všechna ta dopoledne s šátky a pouty, se odehrávaly v jejich portlandském domě, pomyslela si. Strávili jsme většinu července a část srpna tady, ale když jsme se sice ne často, ale přece milovali, bylo to postaru: Tarzan navrchu, Jane vespod. Nikdy jsme tu hru tady nehráli, až do dneška. Tak mě napadá, proč?

Zřejmě to bylo kvůli oknům, která byla příliš vysoká a příliš nepravidelného tvaru, než aby se na ně daly dát závěsy. Nikdy se nedostali k tomu, aby nahradili čisté sklo odrážející fólií, i když Gerald o tom stále mluvil… no…

Až dodneška, doplnila Ženuška a Jessie jí požehnala za její takt. Máš pravdu, asi to byla ta okna, asi nejvíc. Nelíbilo by se mu, kdyby se Fred Laglan nebo Jamie Brooks objevili na cestě, aby ho pozvali na partičku golfu, a viděli ho, jak si to rozdává s paní Burlingamovou přivázanou k posteli párem pout značky Kreig. To by se pravděpodobně rozkřiklo. Fred a Jamie jsou sice docela dobří hoši –

Je to párek obstarožních zvratků, jestli chceš moje mínění, přerušila ji kysele Ruth.

– ale jsou to jenom lidi, a taková věc by byla příliš krásná, než aby o ní nevyprávěli. A ještě něco, Jessie…

Jessie ji nenechala domluvit. To nebyla myšlenka, kterou by chtěla slyšet vyslovenou Ženuščiným příjemným, ale beznadějně upjatým hlasem.

Bylo možné, že Gerald po ní nikdy nechtěl, aby tu hru zde hráli, protože se bál nějakého vtipálka jukajícího na ně z terasy. Jakého vtipálka? Dobře, myslela, řekněme, že část Geralda opravdu věřila, že žena je jen podpůrný udržovací systém pro kundu…, a další jeho část, ta, kterou bychom mohli nazvat „Geraldovo lepší já“, abychom byli přesní, o tom věděla. Ta část se mohla bát, že by se jí to vymklo z rukou. Nakonec, nestalo se právě to?

Té myšlence se dalo těžko odporovat. Jestli tomu se neříká vymknout se z rukou, tak Jessie nevěděla čemu ano.

Pocítila chvíli rozjímavého smutku a musela se přemoci, aby se nedívala na místo, kde ležel Gerald. Nevěděla, jestli cítí zármutek pro svého zesnulého manžela, jen věděla, že na to teď není ta správná chvíle. Ale stejně to bylo hezké, moci si vzpomenout na něco pěkného o muži, se kterým strávila tolik let, a vzpomínka na to, jak někdy po souloži vedle ní usnul, patřila k těm dobrým. Neměla ráda šátky a naučila se nenávidět pouta, ale líbilo se jí, když usínal, když se vrásky na jeho široké růžové tváři vyhladily.

A svým způsobem teď spal zase vedle ní… ne?

Ta myšlenka ji zamrazila dokonce i na horních stehnech, kam sahal zužující se pruh slunečního světla. Odložila tu myšlenku opodál, nebo se o to aspoň pokusila, a vrátila se zpátky k problému čela postele.

Sloupky byly tak daleko od sebe, že její ruce nebyly příliš nepohodlně rozpřažené, zvlášť se šesti palci vůle, kterou jí dával řetízek pout. Sloupky byly propojené čtyřmi příčkami. Ty byly také mahagonové, zdobené jednoduchou vyřezávanou vlnovkou. Gerald jednou navrhl, aby si nechali vyrýt své iniciály do prostřední příčky, znal někoho v Tashmore Glenu, kdo by to udělal, ale ona ho zchladila. Zdálo se jí to jak ostentativní, tak dětské, jako když puberťáci ryjou srdíčka do školních lavic.

Nad vrchní příčkou byla umístěná polička, dostatečně vysoko, aby se člověk neuhodil do hlavy, když se náhle zvedne. Byla na ní Geraldova sklenice vody, několik detektivek ještě z léta a na jejím konci pár kelímků kosmetiky. Zůstaly tam také od léta a musely být úplně vyschlé. To je hrozné, vždyť nic by tolik nepotěšilo spoutanou ženu jako Country růž na tváře. Všechny ženské časopisy to tvrdí.

Jessie pomalu zvedla ruce až k spodní straně poličky. Zaklonila hlavu, aby viděla na pouta na koncích řetízků. Byla zacvaknutá okolo sloupků mezi druhou a třetí příčkou. Jak zvedla zaťaté pěsti a vypadala při tom jako ženský svěrák držící neviditelný ostnatý drát, tak pouta sklouzla až k horním příčkám. Kdyby tu příčku mohla vytrhnout a také tu nad ní, mohla by prostě stáhnout pouta ze sloupků. Voilà.

Příliš hezké, než aby to byla pravda, zlato, příliš lehké, než aby to byla pravda, ale klidně o tom přemýšlej. Je to určitý způsob, jak zabít čas.

Uchopila oběma rukama vyřezávanou příčku, která bránila oběma poutům v pohybu. Zhluboka se nadechla, zadržela dech, a trhla. Jedno trhnutí jí stačilo, aby viděla, že tudy cesta také nevede, bylo to jako se pokoušet vyrvat železnou tyč se železobetonové konstrukce. Nepohnula se ani o milimetr.

Mohla bych za ten krám trhat deset let a stejně by se nepohnul, pomyslela si a nechala ruce klesnout do původní polohy, zavěšené na řetízcích nad postelí. Unikl jí zoufalý vzlyk. Znělo jí to, jako když zakráká žíznivá vrána.

„Co budu dělat?“ zeptala se vlnek na stropě a spustila zoufalý, vyděšený pláč. „Co jen, k čertu, budu teď dělat?“

Jako by odpovídal, pes začal zase znovu štěkat, a tentokrát to bylo tak blízko, že strachy vykřikla. Přicházelo to kousek od východního okna, z přístupové cesty.

5

Pes nebyl na přístupové cestě, byl daleko blíž. Podle stínu, který sahal na asfaltu skoro až k přednímu nárazníku mercedesu, to vypadalo, že je před zadními dveřmi. Dlouhý, zkroucený stín vypadal, jako by patřil nějaké psí příšeře z panoptika, a na pohled v ní vzbuzoval nenávist.

Nebuď tak zatraceně hloupá, okřikla sama sebe. Ten stín jen tak vypadá, protože je slunce nízko nad obzorem. Teď, děvče, otevři pusu a vydej ze sebe nějaký zvuk, nakonec to přece nemusí být toulavý pes.

To je pravda, někde tam mohl být i pán, ale moc v to nedoufala. Předpokládala, že psa přilákal na zadní terasu drátěný odpadkový koš venku za dveřmi. Gerald někdy tuto úhlednou malou konstrukci, s víkem z cedrových prkýnek a dvojitým dnem ze zkřížených latěk, nazýval náš mývalí magnet. Tentokrát místo mývala přitáhl psa, to je všechno, skoro jistě toulavého. Špatně krmeného, smolařského čokla.

Musela se o to ale stejně pokusit.

„Hej!“ vykřikla. „Hej! Je tam někdo? Potřebuju pomoc! Je tam někdo?“

Pes okamžitě přestal štěkat. Jeho pavoučí zkreslený stín sebou trhnul, otočil se, pohnul se kupředu… a pak se zas zastavil. Cestou z Portlandu s Geraldem jedli sendviče z bagety, velké chleby se salámem a sýrem, a první věc, kterou udělala, když sem přijeli, bylo, že sebrala zbytky a papír a vyhodila je do koše. Vábivá vůně omastku a masa zřejmě psa lákala a byla to nepochybně ona, která mu zabránila, aby uháněl zpátky do lesa při zvuku jejího hlasu. Vůně byla silnější než hlas jeho zdivočelého srdce.

„Pomóc!“ křičela Jessie a část její mysli ji varovala, že asi dělá chybu, protože si tím jenom vykřičí hlasivky a dostane jen ještě větší žízeň, ale ten racionální, opatrný hlas neměl vůbec žádnou šanci. Zachytila zápach svého vlastního strachu a ten byl pro ni zrovna tak silný a nutkavý jako zápach zbytků ze sendviče pro psa, a to poznání ji rychle přivedlo do stavu, který nebyl pouhou panikou, ale druhem přechodného pominutí smyslů. „POMÓC! POMOZTE MI NĚKDO! POMÓC! POMÓC! POMÓÓÓÓC!“

Hlas se jí zlomil a otočila hlavou, co nejvíc mohla, doprava, rozcuchané vlasy přilepené na zpocené tváře a čelo, oči vytřeštěné. Strach z toho, že by ji našli spoutanou a nahou, s jejím mrtvým manželem, ležícím vedle ní na podlaze, přestal hrát důležitou roli v jejích myšlenkách. Tento nový záchvat paniky byl jako nějaké podivné mentální zatmění, přefiltrovávalo prudké světlo rozumu a naděje a umožňovalo jí vidět ty nejstrašnější alternativy jako hladovění, šílenství ze žízně, křeče, smrt. Nebyla ani Heather Locklearovou, ani Victorií Principalovou a tohle nebyl napínavý televizní film na americké kabelové televizi. Nikde nejsou žádné kamery, žádné reflektory, žádný režisér, který by řekl: střih. Tohle se opravdu dělo, a jestli se jí nedostane pomoci, tak se to bude dít dál, až přestane existovat jako forma života. Dostala se už tak daleko, že jí ani nevadily okolnosti jejího zajetí a klidně by uvítala se slzami vděku i Mauryho Poviche s celým štábem televizního pořadu Událost dne.

Ale nikdo neodpověděl na její nepříčetný křik, žádný hlídač, který by sem přijel na obhlídku, žádný místní zvědavec potulující se tady se psem (a možná se snažící odhalit, kdo z jeho sousedů si pěstuje marihuanu pod šumícími borovicemi) a určitě ne Maury Povich. Byl tam jenom ten dlouhý, zvláštně nepříjemný stín, který jí připomínal nějakého podivného psího pavouka pohupujícího se na čtyřech dlouhých, pohyblivých nohou. Jessie se zhluboka přerývaně nadechla a pokusila se znovu nastolit kontrolu nad svou rozháranou myslí. V krku měla sucho a pálil ji, nos měla nepříjemně vlhký od slz.

Co teď?

Nevěděla. Hlava jí třeštila zklamáním, příliš velkým na to, aby byla schopná jakékoliv konstruktivní myšlenky. Jediné, čím si byla naprosto jistá, bylo, že ten pes nic neznamená. Jen tady venku na zadní terase chvíli postojí, než mu dojde, že to, co ho sem přilákalo, je mimo jeho dosah. Jessie unikl tichý, nešťastný vzlyk. Slzy jí vyhrkly z očí a pomalu tekly dolů po tvářích. V pozdně odpoledním slunci vypadaly jako kapičky zlata.

Co teď? zeptala se znova. Vítr venku zavanul, rozšuměl borovice a bouchl dveřmi. Co teď, Ženuško? Co teď, Ruth? Co teď, vy všichni ufouni a obejdové? Má někdo z vás, někdo z nás, nějaký nápad? Mám žízeň, chce se mi čurat, můj manžel je mrtvý a mou jedinou společností je zdivočelý pes, jehož představou o ráji jsou zbytky ze sendviče s janovským salámem od Amata v Gorhamu. Brzy mu dojde, že tu nic nepořídí, a vypadne. Tak… co teď?

Žádná odpověď. Všechny vnitřní hlasy umlkly. To bylo zlé, dělaly jí alespoň společnost, ale panika ji už přešla, jen po sobě zanechala těžkou kovovou pachuť, a to bylo dobré znamení.

Na chvíli si zdřímnu, pomyslela si, překvapená, že najednou může udělat něco, co chce. Na chvíli si zdřímnu, a až se probudím, tak mě možná něco napadne. Nakonec se tak aspoň na chvíli zbavím strachu.

Vějíř jemných vrásek v koutcích jejích očí a dvě výraznější vrásky mezi obočím se začaly vyhlazovat. Cítila, jak se propadá. Nechala se unášet daleko od reality s pocitem úlevy a vděku. Nový poryv větru jí teď už připadal vzdálený a neúnavné bouchání dveří ještě vzdálenější: bum-bum, bum-bum, bum.

Její dýchání, které se zpomalovalo a prohlubovalo, jak upadala do spánku, se náhle zastavilo. Rozevřela prudce oči dokořán. Jediné, co v tom prvním okamžiku rozespalosti pocítila, byl osten výčitky: vždyť se jí to málem podařilo, zatraceně, a teď ty zatracené dveře…

Co je s těmi zatracenými dveřmi? Co je s nimi?

Ty zatracené dveře prostě nedokončily to druhé bouchnutí, to je s nimi. Jako by je ta myšlenka přivedla k životu, Jessie teď zaslechla jasné cvakání psích drápů na podlaze ve vstupní hale. Toulavý pes se dostal dovnitř pootevřenými dveřmi. Byl teď v domě.

Její reakce byla okamžitá a jednoznačná. „Vypadni odsud!“ vykřikla na něj, aniž si všimla, že její hlas zní jako protimlhový roh. „Vypadni odsud, ty zkurvysynu! Slyšíš? VYPADNI, KURVA, Z MÝHO DOMU!“

Zarazila se a s rozevřenýma očima rychle dýchala. Její pokožka byla jako protkaná spletí tenkých měděných drátů pod nízkým napětím, jejichž dvě nebo tři horní vrstvy bzučely a hemžily se. Byla si jasně vědoma toho, že chloupky na jejím zátylku se naježily jako ježuří bodliny. Myšlenka na spánek se vytratila z programu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Geraldova hra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.