Pokrok

Deset důvodů proč se těšit na budoucnost

Johan Norberg

Překlad z anglického originálu Progress: Ten Reasons to Look Forward to the Future, vydaného Oneworld Publications v roce 2016.

Výhradní distributor:

Grada Publishing, a.s., Praha 7, U Průhonu 22, PSČ 170 00

telefon: +420 234 264 401, 402, fax: +420 234 264 400, www.grada.cz

Překlad: Hynek Fencl

Předmluva: Martin Pánek a Dominik Stroukal

Odborná korektura: Dominik Stroukal

Jazyková korektura: Jan Jaroš

Sazba, grafická úprava: Karel Novotný

Vytiskla: Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

Vydal: Liberální institut, z.s., Jungmannova 15, Praha, 2018

ISBN: 978-80-86389-63-9

Věnování: Alicii, Alexanderovi a Nilsovi-Erikovi. Teď je to váš svět.

Motto:

Pokrok lidských vědomostí bude rychlý a bude docházet k objevům, o kterých dnes nemáme žádné ponětí. Začíná mi být téměř líto, že jsem se narodil příliš brzy, protože si nemůžu užít štěstí ze znalostí toho, co bude známo až za sto let.

Benjamin Franklin, 1783

Život v pokroku

Narodili jsme se před třiceti lety, v létě roku 1987. Zatímco náš svět v komunistickém východním bloku vypadal takřka stejně jako svět našich rodičů, už za dva roky se všechno změnilo. Nejenom, že se narodila Taylor Swift a začali se vysílat Simpsonovi, ale také padla železná opona, a stovkám milionů lidí tak bylo umožněno zapojit se do světového obchodu, cestovat, číst a demokraticky volit svoje vládce. V Polsku se uskutečnily první svobodné volby a do dvou let je měly všechny země východního bloku.

V témže roce čínský režim spáchal masakr na náměstí Tchien-men, avšak optimistická revoluce tam již byla v plném proudu. O ni se zasloužil svým málo doceňovaným počinem předseda Mao, protože v roce 1976 zemřel a umožnil tím jedné miliardě lidí nejrychlejší zlepšení životních podmínek, jaké lidstvo pamatuje.

Jak se změnil náš svět za těch třicet let, co tu s vámi jsme?

Můžeme volně cestovat, kamkoliv chceme – ceny letenek klesly na zlomek tehdejších cen. Můžeme číst, co chceme – každý obchod s knihami nám doručí až domů jakoukoliv knihu, na kterou si vzpomeneme, a pokud se nám nechce čekat, můžeme ji mít okamžitě v naší elektronické čtečce. Cestování i čtení knih hodně napomáhá také to, že ve škole i mimo školu se kromě ruštiny můžeme učit i anglicky, španělsky nebo koneckonců právě čínsky. Chcete mít fyzický výtisk knihy nebo jiné zboží doma druhý den? To si připlatíte, avšak pravděpodobně vás to nezruinuje. V 80. letech jste si o něčem takovém mohli nechat jenom zdát, pokud jste zrovna náhodou nebyli prezidentem.

Můžeme volit ve svobodných volbách. A i když se nám nelíbí, které politiky jsme si ve volbách zvolili, můžeme kritizovat jak je, tak samotný demokratický systém. Johan Norberg v této knize ukazuje, že to je právě demokracie, která nás brání před tím nejhorším, co jsou vlády schopné páchat na svém obyvatelstvu. A jak ukázal R. J. Rummel, jen ve 20. století zabily vlády téměř 170 milionů svých vlastních obyvatel. Ne cizích, ale svých vlastních.

Pokrok v technologiích a vyšší příjmy nám umožnily trávit více času s rodinou, na procházkách lesem a pěstovat nejroztodivnější koníčky, o kterých jsme se pravděpodobně dozvěděli někde na YouTube či na 173. kanálu satelitní televize

Hodinu řešit problémy s poskytovatelem vašeho připojení je ale přece tak otravné, to by se za komunistů stát nemohlo! Nemohlo, za komunistů jsme totiž neměli ani ten telefon. Tolik věcí, které nám přijdou tak samozřejmé, před 30 lety neexistovalo. Dokonce ani dnes tak zastaralé technologie, jako jsou SMS zprávy.

Díky tomu, že máme my sami vyšší příjmy, má vyšší příjmy i naše zdravotnictví, které si tak může dovolit investovat do špičkových technologií a vzdělávat doktory na nejprestižnějších univerzitách. Pokud to zkombinujeme s naším lepším stravováním, lepší prevencí a mnohem lepšími bezpečnostními prvky např. v autech, dožíváme se vyššího věku než na konci 80. let. Za chvíli počet mrtvých na silnicích ještě více poklesne a naše děti se nás budou ptát, jak je možné, že jsme auta řídili sami.

Pokrok nezastavíš. Žijeme delší, svobodnější, šťastnější a naplněnější životy než v roce 1987. A i když tomu možná nevěříte, vše nasvědčuje tomu, že tento trend bude pokračovat. Johan Norberg vám předkládá deset důvodů k optimismu.

Martin Pánek a Dominik Stroukal

22. února 2018

Brusel a Praha

Úvod

Staré dobré časy jsou dnes

Nic nevytváří „staré dobré časy“ lépe než špatná paměť.

Franklin Pierce Adams^1

Terorismus. Islámský stát. Válka v Sýrii a na Ukrajině. Zločinnost, vraždy, masové střelby. Hladomory, záplavy, pandemie. Globální oteplování. Stagnace, sociální nerovnosti, uprchlíci.

„Katastrofa a pohroma, všude,“ odpověděla žena na ulici, když ji reportéři z rádia požádali, aby popsala stav světa.2 Zdálo by se, že takto dnešní svět opravdu vypadá.

Tyto dojmy vzbuzují strach a nostalgii, na kterých populisté nalevo i napravo staví své kampaně. Slogan prezidentské kampaně Donalda Trumpa tvrdil, že se Amerika musí stát opět skvělou – tak, jak tomu bylo za starých časů. Padesát pět procent těch, kteří v nedávném referendu v Británii volili odchod z Evropské unie, říká, že život je dnes horší než před třiceti lety.

V roce 1955 bylo třináct procent švédské veřejnosti přesvědčeno o tom, že ve společnosti panují „podmínky, které nelze tolerovat“. Po půlstoletí rozšiřování lidských svobod, zvyšujících se platů, snižující se chudoby a zlepšující se zdravotní péče si totéž myslí více než polovina.3

Mnoho expertů a autorit s těmito názory souhlasí. Generál Martin Dempsey, předseda Sborů náčelníků štábů, se vyslovil před Kongresem Spojených států: „Mohu osobně potvrdit fakt, že … [svět] je nebezpečnější než kdy dřív.“4 Papež František tvrdí, že globalizace odsoudila mnoho lidí k hladu: „Je pravda, že v absolutních mírách se bohatství lidstva rozrostlo, ale zároveň se také ve společnosti zvýšila nerovnost a chudoba.“5

Na levé straně politického spektra prosazuje aktivistka Naomi Kleinová svůj pohled, že naše civilizace je „na cestě k záhubě“ a že neustále „destabilizujeme nosné sloupy života na naší planetě“.6 Na straně pravé je filosof John Gray se svým tvrzením, že lidé jsou „homo rapiens“, člověk násilnický – predátorský a ničitelský druh, jehož věk se chýlí ke svému konci.7

Dříve jsem s nimi tento pesimismus sdílel také. Když jsem si ve Švédsku v 80. letech začal poprvé utvářet své názory na dění ve světě, moderní civilizace se mi přímo příčila. Pohled na všechny ty továrny, dálnice a supermarkety byl skličující a moderní pracovní život se zdál být téměř otroctvím. Spojoval jsem si tuto novou globální konzumní kulturu s problémy chudoby a konfliktů, které jsem denně vídal v televizi. Snil jsem o jiné společnosti. O takové, která by zařadila zpátečku a žila v harmonii s přírodou. Nezamýšlel jsem se nad tím, jak lidé před průmyslovou revolucí žili ve skutečnosti, bez léků a antibiotik, čisté vody, dostatku jídla, elektřiny či odpadních systémů. Namísto toho jsem o tom přemýšlel více jako o dnešním výletu na venkov.

Zdroj: Maddison 2003.8

Začal jsem ale studovat historii a cestovat po světě. Jakmile jsem zjistil, jaké ony „staré dobré časy“ doopravdy byly, uvědomil jsem si, že už si je nemohu nadále vykreslovat tak růžově. Jedna ze zemí, na které jsem se zaměřil, trpěla chronickým nedostatkem jídla – byla chudší, s kratší předpokládanou délkou dožití a vyšší dětskou úmrtností než průměrná země subsaharské Afriky. Tou zemí bylo Švédsko mých předků před 150 lety. Faktem je, že „staré dobré časy“ byly strašné.

Nehledě na to, co denně slýcháme ve zprávách a od mnoha autorit a vlivných osobností, je nejdůležitější příběh naší éry fakt, že jsme svědky největšího zvyšování globální životní úrovně, jaké se kdy v historii událo. Chudoba, podvýživa, negramotnost, dětská práce a dětská úmrtnost klesají rychleji než kdy jindy. V porovnání s růstem za posledních 200 tisíc let vzrostla očekávaná délka života při narození během posledního století více než dvojnásobně. Riziko, že bude jednotlivec vystaven válce, zemře při přírodní katastrofě či bude žít v diktátorském režimu, je nižší než v jakémkoli jiném období. Dítě, které se narodí dnes, má větší šanci dožít se důchodového věku, než jaká byla šance jeho předků na dosažení pátých narozenin.

Války, zločinnost, pohromy a chudoba jsou více než reálné a během posledního desetiletí nás na tyto věci globální média začala upozorňovat v nové formě – živě na obrazovkách, každý den, od rána do noci. Tyto problémy tu ale byly vždy, pouze byly dříve častěji skryté našim očím. Média vytvářejí pocit všudypřítomnosti těchto problémů, ve skutečnosti se ale dnes jejich rozsah rapidně snižuje. Negativa, která kolem sebe vidíme, jsou dnes výjimkou tam, kde dříve byla pravidlem.

Tento posun začal intelektuálním osvícenstvím v sedmnáctém a osmnáctém století. Zatímco dříve jsme se spokojili s autoritami, tradicemi a pověrami, začali jsme tehdy zkoumat svět pomocí metod empirismu, jehož politické vyjádření, klasický liberalismus, začalo lidstvo osvobozovat od pout dědičnosti sociálního statusu, autoritarismu a otroctví. Velmi brzo nato začala průmyslová revoluce devatenáctého století, kdy se výrobní síla, jež nám byla k dispozici, znásobila a kdy jsme začali vítězit v boji proti chudobě a hladu. Tyto postupné revoluce stačily k tomu, aby vysvobodily značnou část lidstva z bídných poměrů a životní úrovně, ve které lidé do té doby vždy žili. S globalizací konce dvacátého století, kdy se technologie a lidské svobody začaly šířit do celého světa, byl tento proces opakován ve větším měřítku a vyšší rychlostí než kdy předtím.

Lidé nejsou vždy racionální a nemají vždy ty nejčistší úmysly. Ve většině případů ale chtějí zlepšit svůj život a život svých rodin, a pokud je jim ponechána přijatelná míra svobody, sami pracují na tom, aby těchto zlepšení dosáhli. Krok za krokem se díky tomu rozšiřuje lidské poznání a bohatství. V dnešní době má více lidí než kdy dříve možnost přicházet s různými názory a novými řešeními, čímž jako lidstvo získáváme čím dál více zkušeností. Každý člověk k tomu může přispět, stoje na ramenou stovek milionů, kteří mu předcházeli, a inspirovat v tomto koloběhu nespočet dalších, kteří přijdou po něm.

Tato kniha pojednává o lidských triumfech. Jejím poselstvím ale není spokojenost, či dokonce samolibost. Je napsána částečně jako varování. Bylo by hrozivou chybou, kdybychom tento vývoj považovali za samozřejmý. Na světě jsou síly a tendence, které jsou schopny pilíře tohoto vývoje – osobní svobodu, otevřenou ekonomiku a technologický pokrok – beze zbytku zničit. Nejen teroristé a diktátoři se snaží ze všech sil podkopat otevřené společnosti, jsou zde také hrozby přímo zevnitř našich společností. Nacionalističtí a autoritářští politici nás chtějí zbavit našich svobod a opět začít mezi zeměmi budovat zdi.

Tyto síly nás chtějí přesvědčit, že svět je nebezpečný a že se nám věci vymykají z rukou, protože vyděšení lidé vidí svět jinak. Sociální psychologové studující autoritářské postoje pozorují, že tyto názory nejsou pevně spojeny s osobností jedince, ale naopak mohou být aktivovány za určitých podmínek. Když jsou lidé přesvědčeni o tom, že je jejich společnost nebo blízcí v nebezpečí, začínají se projevovat více autoritářsky a protekcionisticky, a to i v oblastech, které s danou hrozbou nemají nic společného. Je to úprk od svobody k něčemu zdánlivě známému a bezpečnému.

Vystrašení lidé si nežádají více příležitostí, ale ochrany. Nevolí otevřenost a svobodu, ale silnou osobnost, která jim slíbí bezpečí a nabídne jednoduše identifikovatelného nepřítele. Pokud si myslíme, že tím nemáme co ztratit, ukazuje to pouze, že máme mimořádně špatnou paměť.

Právě z tohoto důvodu si musíme pamatovat, že když jsou lidé svobodní, nevytvářejí chaos, ale pokrok. Zejména v tuto chvíli musíme oceňovat úžasné výdobytky naší civilizace, které vznikly krok za krokem pomalým a spontánním vývojem díky milionům lidí, kteří měli svobodu vylepšit svůj život a spolu s tím také celý svět. Je to takový pokrok, jaký nelze žádným vůdcem, institucí ani vládou nařídit lidem shora.

Tato kniha je o pokroku. O tom, co se stalo, jak se to stalo a proč jsme si toho ani nevšimli.

Pokrok je největší lidský úspěch. Kdybychom dokázali své oči častěji odvrátit od křiklavých nadpisů na našich obrazovkách a rozhlédli se kolem, viděli bychom ono obrovské množství vědeckých objevů, technologií a bohatství, které jsou nyní nedílnou součástí našich životů a důkazem nezměrných lidských schopností. Vypůjčím si svoje věnování z pamětní tabule sira Christophera Wrena, architekta, který postavil katedrálu svatého Pavla a je v ní pochován: Si monumentum requiris, circumspice (Pokud hledáte monument, rozhlédněte se).

Jídlo

Ten, kdo dokáže vypěstovat dva klasy obilí nebo dvě stébla trávy na místě, kde do té doby rostlo jen jedno, by si zasloužil od lidstva mnohem více a dělá důležitější službu své vlasti než všichni politici dohromady.

Jonathan Swift^1

Jednoho zimního dne v roce 1868 se můj prapraprapradědeček Eric Norberg vrátil do Nätry v severním Ångermanlandu ve Švédsku s několika pytli pšeničné mouky ve svém voze. Patřil do rodiny „jižních vozků“, zemědělců ze severu, kteří se svými dlouhými obchodními cestami vysmívali švédským obchodním bariérám a monopolům. Prádlo tkané na venkově prodával Eric Norberg na jihu Švédska a vracel se se solí a obilím.

Málokdy byl ale jeho návrat očekáván tak netrpělivě jako nyní. Byl to rok hladomoru. Nikde se tentokrát neurodilo a lidé, kteří neměli dostatek mouky, museli do svého chleba přimíchávat piliny. Muž ze sousední farnosti Björna popsal svou osobní zkušenost, kdy jako sedmiletý prožíval tyto roky, následovně:

„Často jsme viděli maminku o samotě plakat. Bylo pro ni těžké nemít žádné jídlo, které by mohla dát svým hladovým dětem. Na kost vyzáblé děti často chodily od farmy k farmě a žebraly o pár drobků chleba. Jednoho dne přišly tři děti k nám, plačíce a žadoníce o něco na utišení hladu. Bohužel jim matka se slzami v očích musela odpovědět, že nemá nic než pár malých kousků chleba, které potřebujeme sami. Když jsme my děti viděly to utrpení v prosebných očích těch neznámých dětí, propukly jsme v pláč a prosily jsme matku, aby jim dala alespoň část z těch pár drobků, které jsme sami měli. Nerozhodně nám po chvíli vyhověla a ty neznámé děti zhltly naše jídlo a vydaly se na další farmu, která byla značnou chvíli cesty od té naší. Následujícího dne byly všechny tři nalezeny mezi naší farmou a tou další mrtvé.“2

Staří i mladí chodili vyčerpaní a bledí od farmy k farmě a prosili o něco na oddálení smrti hladem. Nejvychrtlejší kusy dobytka byly uvázány vleže, protože nedokázaly stát na vlastních nohou. Jejich mléko bylo často promícháno s krví. Několik tisíc Švédů zemřelo tohoto a následujícího roku hladem.

Špatná úroda nebyla ve Švédsku ničím výjimečným. Hladomor v letech 1695 až 1697 si vyžádal život jednoho člověka z patnácti a dodnes dokonce kolují zvěsti o tehdejším kanibalismu. Bez strojové techniky, uchovávání jídla v chladu, zavlažování či umělých hnojiv byly neúspěšné sklizně vždy reálnou hrozbou a při neexistenci moderních komunikačních a přepravních metod znamenaly často hladomor.

Mít dostatek energie, aby mohlo tělo a mozek dobře fungovat, je jedna z nejzákladnějších lidských potřeb. Historicky však tato potřeba nebyla uspokojena u velké většiny lidí. Hladomor byl natolik všudypřítomným a pravidelným fenoménem, pronásledujícím Evropu tak neústupně, že se podle slov francouzského historika Fernanda Braudela „začlenil do lidského biologického režimu a denního života“. Francie, jedna z nejbohatších zemí světa, prožila dvacet šest celonárodních hladomorů v jedenáctém století, dva ve dvanáctém, čtyři ve čtrnáctém, sedm v patnáctém, třináct v šestnáctém, jedenáct v sedmnáctém a šestnáct v osmnáctém. V každém století se udály také stovky lokálních hladomorů.4

Zdroje: FAO 1947, 2003 a 2015.3

V časech hladomoru se rolníci z venkova často přesouvali do měst, kde se shromažďovali, prosili o jídlo a často umírali na ulicích a náměstích, jako například v Benátkách a Amiens v šestnáctém století. Studené počasí v sedmnáctém století tuto situaci ještě zhoršilo. V roce 1694 napsal kronikář z Meulan v Normandii, že hladovějící lidé sklidili obilí ještě předtím, než dozrálo, a že „mnoho lidí žilo jako zvířata pouze z trávy“.5 A tito lidé mohli být ještě poměrně šťastní – v centrální Francii v roce 1662 „jedli někteří lidé lidské maso“.6 Ve Finsku jsou roky 1695 až 1697 známé jako „roky mnoha mrtvých“, kdy na nedostatek potravy vymřela čtvrtina až třetina celé populace.

Braudel poukazuje na to, že toto vše se dělo v „privilegované“ Evropě. „Podmínky byly mnohem horší v Asii, například v Číně či v Indii.“ Lidé byli závislí na dodávkách rýže z velmi vzdálených oblastí a každá krize lehce přerostla v katastrofu. Braudel cituje holandského kupce, který byl svědkem indického hladomoru v letech 1630–1631:

„Lidé opouštěli města a vesnice a bezmocně se potulovali po zemi. Bylo lehké je v jejich stavu rozpoznat: oči vpadlé hluboko do lebky, rty bledé a pokryté slizem, tvrdá kůže, skrz kterou prosvítaly kosti, břicho pouze jako prázdný vak visící dolů […] Jeden naříkal a skučel hladem, zatímco jiný ležel natažený na zemi a umíral v agónii. Následovaly známé lidské příběhy: Opuštěné ženy a děti; děti prodávané rodiči, kteří je buď opustili, nebo se sami prodali do otroctví, jen aby přežili; skupinové sebevraždy… Poté přišla fáze, kdy hladovějící lidé rozervávali břicha mrtvých či umírajících, aby se nasytili jejich vnitřnostmi. Mnoho set tisíc lidí zemřelo hladem a celá země byla pokrytá nepohřbenými mrtvolami, které způsobovaly takový zápach, že jím byl zamořen vzduch všude […] Ve vesnici Susuntra […] se na tržišti prodávalo lidské maso.“7

I za normálních podmínek byly potravinové rezervy v nejvyspělejších zemích velmi malé, jídlo bylo nutričně málo výživné a nebylo možné jej skladovat delší dobu. Často bylo nutné jídlo obstarávat bezprostředně před požitím. Lidé sušili a nasolovali své jídlo, aby bylo lépe udržitelné, ale sůl byla velmi drahá. V průměrném domě v provincii mých předků Ångermanlandu před sto lety byly jen čtyři druhy jídla: brambory, sleď a chléb na snídani, ovesná kaše na svačinu, brambory, sleď a chléb k obědu a ovesná kaše k večeři. Takto lidé jedli každý den kromě neděle, kdy měli polévku s masem (pokud vůbec nějaké maso bylo) smíchanou s ječným zrnem. Lidé neměli žádný porcelán, všichni jedli z jedné misky dřevěnou lžící, která byla po použití olízána do čista a odložena do šuplíku ve stole.8

Důležitost adekvátní stravy pro lidské zdraví byla s poněkud znepokojivými výsledky zdokumentována ve studii, která zkoumala očekávanou délku dožití v padesátém roce života v dnes již bohatých zemích na začátku dvacátého století. Ukázalo se, že očekávaná délka dožití je téměř o půl roku delší pro lidi narozené na severní polokouli v období od října do prosince než u lidí narozených od začátku dubna do konce června. Na jižní polokouli je to stejné, pouze opačně. Lidé narození na severní polokouli, kteří poté emigrovali na jižní, také žili déle, pokud se narodili v říjnu, listopadu či prosinci. Jednou z pravděpodobných příčin této skutečnosti je fakt, že čerstvé ovoce a zelenina byly až do poměrně nedávné doby více k dispozici pouze na podzim, a to i v bohatých zemích. Děti, které se narodily na podzim, žily nejen déle, ale také vážily po narození více. Může to být právě tím, že měly před narozením lepší obživu.9

Na konci osmnáctého století musela dát průměrná francouzská rodina zhruba polovinu svého příjmu pouze na obilniny, což v praxi často znamenalo jen oves. Francouzi a Angličané v osmnáctém století konzumovali méně kalorií, než je současný průměr v subsaharské Africe, v regionu, který je nejvíce sužován podvýživou.10

Pokud někdy uslyšíte o krátkých pracovních dobách v dávné minulosti, není čemu závidět. Lidé pracovali tolik hodin, kolik vydrželi. Hlavní limitací bylo, že lidé nemohli získat dostatek kalorií, aby děti mohly řádně růst, či aby dospělí mohli udržet v pochodu základní tělesné funkce. Naši předkové byli nevyvinutí, hubení a zakrslí, díky čemuž mohla být jejich kalorická spotřeba nižší a oni mohli pracovat i s nižším množstvím jídla. Ekonom a držitel Nobelovy ceny Angus Deaton, jeden z předních expertů na zdraví a rozvoj, hovoří o „nutriční pasti“ v Británii v osmnáctém a na začátku devatenáctého století: Kvůli nedostatku kalorií nemohli lidé pracovat dost na to, aby vyprodukovali dostatek jídla, aby mohli pracovat více.11

Odhaduje se, že před dvěma sty lety nemohlo zhruba dvacet procent obyvatel Anglie a Francie pracovat vůbec. Nanejvýš měli dost energie na pomalou chůzi pár hodin denně, což většinu z nich odsoudilo k žebráctví.12 Nedostatek adekvátní výživy měl také vážné dopady na intelektuální vývoj populace, protože mozek dítěte potřebuje k náležitému vývoji tuk.

Někteří myslitelé v této době předpokládali, že takto bude svět vypadat vždy. V osmnáctém století usuzoval reverend Thomas Robert Malthus, že počet lidí na světě vždy převýší množství jídla, které je k dispozici. Vycházel z toho, že populace měla tendenci růst exponenciálně (ze dvou na čtyři, osm a šestnáct), zatímco zemědělská produkce se zvyšovala lineárně (ze dvou na tři, čtyři a pět). Tam, kde je dostatek jídla, podle něj přežije více dětí, což vyústí ve vyšší úmrtnost později. Malthus došel koncem 18. století k závěru, že lidstvo bude vždy trpět hladomory:

„Potřeby populace jsou o tolik větší než síla země produkovat obživu pro člověka, že předčasná smrt musí být v nějaké formě vždy součástí lidského pokolení. Lidské hříchy [zabití novorozence, potrat, antikoncepce] jsou aktivními a schopnými prostředky depopulace. Jsou velkým předvojem obrovské vlny zkázy, a často tuto odpornou práci dokončí samy. Pokud ale v této vyhlazovací funkci selžou, nastoupí na jejich místo nemoci, epidemie, nákaza a mor s oběťmi v číslech tisíců a desetitisíců. Když ani tyto hrůzy nedokončí svou práci, hned za rohem číhá nevyhnutelně obrovský hladomor, který jednou mocnou ranou srovná úroveň populace s množstvím jídla na světě.“13

Malthus popsal potíže lidstva tak, jaké tehdy opravdu byly. Podcenil ale lidskou schopnost inovace, řešení problémů a změny, kterou mohli lidé díky osvícenským idejím a rozšiřujícím se svobodám konečně využít. Když farmáři získali svá soukromá vlastnická práva, měli motivaci k vyšší produkci. Když se začaly otevírat hranice mezinárodnímu obchodu, regiony se mohly začít specializovat na produkci, která byla nejvhodnější vzhledem k jejich půdě, klimatu a dovednostem. Inovace v zemědělských technologiích umožnily využití těchto možností. I přesto, že populace rostla závratným tempem, se produkce jídla zvyšovala ještě rychleji. Konzumace jídla na osobu ve Francii a Anglii se zvýšila z přibližně 1700–2200 kalorií v polovině osmnáctého století na 2500–2800 kalorií v roce 1850. Hladomory začaly mizet.14 Švédsko bylo prohlášeno za osvobozené od chronického hladu na začátku dvacátého století.15

Nicméně i v roce 1918 zveřejnil americký Úřad pro kontrolu potravin v knize popisující situaci obživy „Mapu hladu v Evropě“ poukazující na hrozby dostupnosti jídla v Evropě na konci první světové války. Několik zemí jako Británie, Francie, Španělsko a severské země byly označeny jako disponující „dostatečnou momentální zásobou jídla, ale vážným [nedostatkem] v budoucnu“. Itálie měla „vážný nedostatek“ a země jako Finsko, Polsko a Československo sužovaly „podmínky krajní nouze“ či hladomoru. „Nezapomeňte,“ varovala kniha, „že každá malá země na této [mapě] není pouze linkou na papíře, ale značí miliony lidí trpících hladem.“16

Jednou z nejmocnějších zbraní proti hladomoru se stalo umělé hnojivo. Dusík, který pomáhá plodinám růst, je sice částečně obsažen i v přírodním hnoji, ale ne dostatečně. Více než sto let používali zemědělci z celého světa ptačí trus hromadící se po staletí na pobřeží Chile, protože obsahoval dusičnan sodný. Ani toho ale nebyl dostatek. Vědci a podnikatelé si lámali hlavu s tím, jak získat dusík z atmosféry, kde je ho dostatek.

Německý chemik Fritz Haber pracující pro chemickou společnost BASF byl první, kdo přišel s řešením tohoto problému. Na základě své teoretické práce a po letech experimentů dokázal v roce 1909 úspěšně získat čpavek z vodíku a atmosférického dusíku. Problém byl, že toto dokázal realizovat pouze ve velmi malém měřítku. Neexistovaly žádné velké nádoby, které by vydržely teploty a tlaky potřebné k tomuto procesu. Carl Bosch, jeho kolega z BASF, uskutečnil více než 20 tisíc experimentů s více než dvaceti reaktory, než se mu podařilo nalézt správný postup získání čpavku v rozsahu průmyslové výroby. Haber-Boschův proces umožnil vyrobit velké množství levného umělého hnojiva, které se brzy rozšířilo do celého světa.

„Který technický vynález z dvacátého století byl nejdůležitější?“ ptá se Václav Smil v knize Enriching the Earth (Obohacování Země, pozn. překl.). Odmítá návrhy odpovědí jako počítač či letadlo a vysvětluje, že nic nebylo tak důležité jako průmyslová fixace dusíku: „nejdůležitější vývoj světové populace – její nárůst z 1,6 miliardy lidí v roce 1900 na dnešních 6 miliard – by nebyl bez syntézy čpavku vůbec možný.“ Bez Haber-Boschova procesu by zhruba dvě pětiny dnešní světové populace vůbec neexistovaly, tvrdí Smil.17

Bohužel byl brilantní intelekt Fritze Habera využit také k zabíjení. Haber byl průkopníkem v chemické válce a vyvinul chlór, který německé jednotky užívaly proti svým nepřátelům. Osobně vedl první vypuštění smrtícího plynu 22. dubna 1915 v druhé bitvě u Yper. Šest tisíc francouzských vojáků bylo zabito. Haber na to reagoval slovy: „V době míru patří vědec světu, ale v době války náleží své zemi.“18 Tento komentář od člověka, který zachránil možná více životů než kdokoli jiný, ale také jich obrovské množství zničil, může být brán jako jeden z nejlepších argumentů proti válce vůbec.

Umělé hnojivo mělo ale také svá negativa. Vlivem dusíku roste vše. Zemědělský odtok a odpad způsobuje výkvět řas, které při svém rozkladu spotřebovávají kyslík. To vážně ovlivňuje další organismy, které, pokud z tohoto prostředí nemohou utéct, jsou čím dál více zatěžovány anebo vymírají. Od severu Mexického zálivu po Baltské moře bylo v průběhu minulého století možné pozorovat mnoho těchto „mrtvých zón“, což vyústilo v přísnější regulace používání dusíkatého hnojiva v několika zemích.

Zároveň s tím se ale také vyvíjejí jiné druhy zemědělských technologií. Před sto padesáti lety trvalo dvaceti pěti mužům celý den sklidit a vymlátit tunu obilí. S dnešním moderním kombajnem zvládne totéž jeden člověk za šest minut. Jinak řečeno, tento vynález přispěl ke zvýšení lidské produktivity na 2500násobek. Kdysi trvalo půl hodiny nadojit 6 litrů mléka. S moderními dojicími stroji totéž trvá méně než minutu.19 Rozmach obchodu, lepší infrastruktura, levná elektřina a palivo, balení a chlazení jídla – to vše umožnilo přesun jídla z oblastí, kde je ho přebytek, do oblastí, kde je ho nedostatek. V USA na konci devatenáctého století zabralo získání dostatku jídla na rok jedné rodině zhruba 1700 hodin. Dnes to trvá sotva 260 hodin.20

V polovině devatenáctého století byl denní přísun potravy v západní Evropě mezi 2000 a 2500 kaloriemi – méně než dnes v Africe. V roce 1950 už to bylo kolem 3000 kalorií. Jedním z indikátorů zdraví je průměrná výška, protože lidské tělo má tendenci potlačit svůj růst, pokud nemá k dispozici dostatek výživy. Historické záznamy ukazují, že výškový rozdíl mezi lidmi ze západní Evropy a zbytkem světa byl zanedbatelný až zhruba do roku 1870. Poté začal průměrný Západoevropan růst zhruba o centimetr každých deset let, ze 167 centimetrů na 179 centimetrů během jednoho století.21 Tento vývoj byl nesmírně důležitý pro zdraví lidí, protože vyšší lidé žili také v průměru déle a děti, které měly adekvátní přísun potravy, byly odolnější vůči nemocem a měly větší šance na přežití.

Naší záchranou před Malthusovými nočními můrami nebylo pouze zvýšení množství jídla, ale také nižší porodnost. Lidé, kteří bohatli a byli vzdělanější, měli méně dětí, ne více, jak Malthus předvídal. Míra porodnosti v USA se propadla ze sedmi dětí na ženu v roce 1800 na 3,8 dítěte v roce 1900 a na 1,9 dítěte v roce 2012 – což je méně než míra náhrady. Tento trend vidíme u celé západní společnosti.22 Zdá se, že s lepším zdravotním stavem dětí mohli rodiče více předpokládat, že jejich potomek přežije do dospělosti, a se zvýšením hodnoty lidského kapitálu dávalo ekonomicky větší smysl mít méně dětí a obdařit je na oplátku vyšší mírou vzdělání. Malthusův argument byl postaven na hlavu – produkce jídla se dramaticky zvýšila, ale rychlost růstu populace se snížila.

Poprvé v dějinách lidstva se začal problém s nedostatkem jídla zmenšovat. V některých oblastech ho dokonce nahradil opačný problém – obezita. Stále ale mnoho lidí nevěřilo, že bude možné nasytit i zbytek planety. Se snižující se úmrtností rostla nutnost uživit čím dál více lidí. Od roku 1950 do poloviny osmdesátých let se světová populace zdvojnásobila z 2,5 miliardy na pět miliard a mnoho neomalthusiánů prorokovalo masové hladovění. „V boji za nasycení celého lidstva jsme selhali,“ napsal Paul Ehrlich v knize The Population Bomb (Populační bomba, pozn. překl.). „V sedmdesátých letech si svět prožije hladomory – stovky milionů lidí zemřou hladem.“23 V díle Famine 1975! (Hladomor 1975!, pozn. překl.) předpovídali William a Paul Paddockovi, že „do patnácti let budeme svědky katastrofických hladomorů.“24

Ve skutečnosti se ale stal přesný opak. Přesně když říkali, že je boj ztracen, udělali jsme významné kroky kupředu. Snad nikdo nebojoval za lidstvo tak statečně jako Norman Borlaug, agronom z Iowy, který byl posedlý problémem světového hladu. V jedné epizodě televizního seriálu Bullshit! hrají kouzelníci Penn a Teller hru „Největší člověk historie“ se všemi uchazeči o tento titul – představiteli náboženství, prezidenty a hrdinnými revolucionáři – v jednom balíčku. Jako v pokeru sází každý hráč na své karty podle toho, jak dobré jeho karty jsou, ale může také blafovat. Penn si lízne kartu a hned sází vše, co má, protože ví, že vyhraje. Měl štěstí – měl v ruce Normana Borlauga.

Příběh globální zelené revoluce, kterou Borlaug zahájil, začíná v Mexiku v roce 1944, kde začal pracovat pro Rockefeller Foundation na vývoji v zemědělství.25 Tento plán byl realizován s cílem naučit mexické farmáře novým metodám, ale Borlaug byl posedlý nalézáním nových, výnosnějších plodin. Vyrůstal na středozápadě USA a všímal si, že strašlivé prašné bouře a neúrody měly nejmenší dopad na farmáře, kteří začali využívat metody pěstování plodin s vysokým výnosem. Chtěl, aby k nim mělo přístup více zemí světa.

Po tisících pokusů s křížením pšenice přišel Borlaug s vysoce výnosným hybridem, který byl odolný vůči parazitům a nebyl citlivý na denní světlo, a tím pádem vhodný do různých klimatických podmínek. Důležitý faktor byl, že tento druh byl trpasličí, jelikož vysoká pšenice spotřebovává mnoho energie na růst nejedlého stonku a také se může zhroutit, pokud roste příliš rychle. Když tento nový hybrid Borlaug představil, ukázal také farmářům, jak moderní zavlažování a umělé hnojivo zvyšují výnos. Nový druh pšenice se rychle rozšířil po celém Mexiku a výsledek byl úžasný. Sklizeň v roce 1963 byla šestkrát vyšší než v roce 1944. V podstatě přes noc se z Mexika stal vývozce pšenice.

Borlaug pracoval na rozšiřování těchto technologií v rozvojových zemích většinu svého života. Často ale narážel na překážky v podobě místních zvyků, feudalistických tradic, nepřátelství vůči lidem ze Západu, a často také některých lidí ze Západu, kteří tvrdili, že lepší přístup k jídlu způsobí přelidnění a že je lepší nechat přírodu vykonat svoji práci.

V roce 1963 se Borlaug přesunul do Indie a Pákistánu. Bylo to období, kdy zde ve vzduchu visela hrozba obrovského hladovění. Ihned objednal převoz třiceti pěti kamionů vysoce výnosných zrn z Mexika do Los Angeles, aby je odtud poslal po moři. Nejdříve byl tento konvoj zadržen mexickou policií a poté zablokován na hranicích se Spojenými státy kvůli zákazu dovozu obilných zrn. Následně byl zastaven národní gardou kvůli nepokojům, které blokovaly přístav. Nakonec loď vyplula, ale ukázalo se, že to byl pouze začátek obtíží: „Šel jsem spát s přesvědčením, že problém byl vyřešen,“ říká Borlaug, „a po probuzení jsem ze zpráv zjistil, že vypukla válka mezi Indií a Pákistánem.“

Avšak Borlaug a jeho tým neúnavně pracovali i během války a zasévali obilí občas i v dohledu dělostřeleckých záblesků. I přes pozdní zasetí a mnohé logistické potíže vzrostly výnosy toho roku o 75 procent, dost na zamezení všeobecnému hladovění. Kvůli nebezpečí válečného hladomoru dostal Borlaug od obou vlád povolení k realizaci plánu ve větším měřítku. Následující sklizeň byla díky tomu ještě lepší a situace kolem obživy se začala dostávat pod kontrolu. Najednou se objevil nedostatek pracovní síly na sklízení úrody a nouze o vše od tašek po vagony. Některé školní budovy musely být dočasně uzavřeny, aby mohly být použity k uskladnění obilí.

Jen o několik let později se nemožné stalo skutečností – Indie a Pákistán se staly soběstačnými v produkci obilnin. Dnes produkují sedmkrát větší množství pšenice než v roce 1965. I přes rapidní nárůst populace jsou obyvatelé obou těchto zemí nasyceni mnohem více než tehdy.

Borlaug také přesvědčil mnoho vlád, aby platily svým zemědělcům za obilí světové tržní ceny a nenutily je prodávat obilí za fixní, nízkou cenu. Tato obecně rozšířená cenová regulace byla zavedena za účelem pomoci obyvatelům měst, ale místo toho způsobila nižší produkci a hladovění. Borlaugovi kolegové, inspirováni jeho úspěchem se šlechtěnými plodinami, vyvinuli vysoce výnosné druhy rýže, které se rychle rozšířily po celé Asii.

Tak vypadala zelená revoluce, která dala chudým zemím světa lepší plodiny a vyšší výnosy, čímž zmírnila chudobu na venkově. Průměrný světový denní energetický příjem byl v roce 1961 pouze 2200 kalorií, ale od té doby se zvýšil na více než 2800 kalorií. Předtím konzumovali lidé v 51 zemích (včetně Íránu, Pákistánu, Číny a Indonésie) méně než 2000 kalorií na osobu na den. V roce 2013 kleslo toto číslo na pouze jednu zemi – Zambii. I po zvýšení cen jídla v posledních několika letech jsou světové zemědělské ceny (měřené Grilli-Yang indexem) poloviční v porovnání s cenami ze začátku dvacátého století.26

V roce 1947 hlásila Organizace pro výživu a zemědělství OSN (FAO), že zhruba polovina světové populace je chronicky podvyživená.27 Právě v této době se dusíkaté hnojivo začalo rozšiřovat a mnohé chudé a středně rozvinuté země začaly modernizovat svůj zemědělský sektor. V letech 1969–1971 FAO odhadovala, že 37 procent populace rozvojového světa je podvyživených, a dnes se toto číslo pohybuje kolem třinácti procent.

Tabulka 1. Podvýživa: Procento populace

Zdroje: FAO 2003 a 2015.

Od let 1990–1992 se míra chronicky podvyživených v zemích s nízkými a středními příjmy snížila z dvaceti tří procent na třináct procent populace. Počet hladovějících lidí se snížil o 216 milionů. Vzhledem k tomu, že se zároveň také zvýšila světová populace o 1,9 miliardy, FAO odhaduje, že během posledních dvaceti pěti let byly od možného hladu osvobozeny zhruba dvě miliardy lidí.

Peru je zemí, která svým vývojem předčila ostatní. Zde se od roku 1990 podvyživenost snížila o 76 procent. Dnes trpí podvýživou o 4,7 milionu Peruánců méně. Jedním z důvodů je, že Peru zavedlo režim volného obchodu, vlastnických práv a reformovalo systém uzavírání smluv, což umožnilo mnoha zemědělcům přístup k půjčkám a podnítilo je k zdokonalování svých farem. Výsledkem toho bylo prudké zvýšení produktivity. Podobné reformy ve Vietnamu, například uvolnění trhu s rýží a snížení zemědělských daní, snížily počty lidí trpících nedostatkem potravy o více než dvacet milionů.

Afrika si v tomto ohledu vede nejhůře. Hlad v subsaharské Africe se snížil z 33 procent na 23 procent mezi lety 1990 a 2014, ale kvůli nárůstu populace se absolutní počet chronicky podvyživených zvýšil téměř o 45 milionů. Přesto lze i v Africe nalézt jisté úspěchy. Zatímco se mezi lety 1990 a 2015 populace v Nigérii zvýšila o více než 80 milionů, počet podvyživených lidí klesl zhruba o osm milionů. Angola, Kamerun a Mosambik snížily míru svých podvyživených obyvatel o více než 50 procent.

Po druhé světové válce začala v rozvojových zemích stoupat průměrná tělesná výška stejně tak, jako se to předtím dělo v zemích bohatých. Ve východní Asii šlo o posun ze 166 centimetrů ve třicátých letech dvacátého století na 172 centimetrů v osmdesátých letech. V Japonsku činil tento nárůst až deset centimetrů během pouhých padesáti let. Pro srovnání, v subsaharské Africe se průměrná výška mezi šedesátými a osmdesátými lety naopak o centimetr snížila. Zajímavá je viditelná korelace mezi průměrnou tělesnou výškou a HDP na osobu (ačkoli v bohatých zemích již tento vztah výrazný není).28 Počet případů dětské zakrnělosti, která nastává, když podvýživa zastaví růst dítěte, se snížil od roku 2000 o 25 procent.29

Odhaduje se, že v první dekádě dvacátého století zemřelo každý rok na příčiny související s podvýživou 3,1 milionu dětí. V důsledku nárůstu populace toto číslo v padesátých a šedesátých letech vzrostlo na zhruba 4 miliony, poté se ale začalo rapidně snižovat. V první dekádě jedenadvacátého století zemřelo kvůli podvýživě 1,7 milionu dětí. To je sice stále obrovské číslo, ale od padesátých let je to snížení o 66 procent, ačkoli se od té doby světová populace více než zdvojnásobila.30

Tento intenzivnější způsob zemědělství měl ale také nežádoucí vedlejší účinky, mimo jiné užívání přílišného množství spodní vody pro zavlažování a znečištění vodních ploch dusičnany. Zelená revoluce ale zároveň umožnila zachování původní krajiny, ze které by se jinak stala zemědělská užitková plocha. Mezi lety 1700 a 1960 se plocha půdy využívané pro zemědělské účely v důsledku snahy lidí se využitím původních lesů a pastvin nasytit zčtyřnásobila. Po fixaci dusíku a objevení nových semen bylo ale možné produkovat více jídla na stejné ploše země. Poprvé v historii byla díky tomu světová produkce jídla jako taková a využívání určité pevné plochy půdy odděleny od sebe.

Mezi lety 1961 a 2009 se plocha zemědělsky využívané půdy zvětšila pouze o 12 procent, zatímco produkce jídla se zvýšila o 300 procent. Odhaduje se, že pokud by zemědělské výnosy takovýmto způsobem nenarostly, zemědělci by museli v užitnou zemědělskou plochu proměnit další tři miliardy hektarů – obrovskou plochu země zhruba o velikosti USA, Kanady a Číny dohromady. Umělé hnojivo sice způsobilo vyšší spotřebu kyslíku v mnoha mořských ekosystémech, ale také ušetřilo mnoho divoké zvěře a zachránilo nás před proměnou planety ve „Skinhead Zemi“.31

V roce 1970 získal Borlaug Nobelovu cenu za mír za svou práci na zvýšení celosvětové produkce jídla. Senátor USA k této příležitosti řekl:

„Dr. Norman Borlaug je prvním člověkem v historii, který zachránil lidské životy v řádech miliard. Musí se mu také ale přiznat zásluhy za záchranu divoké zvěře a rozličných druhů rostlin na 12 milionech čtverečních mil světových lesů, které by bez jím vedeného vývoje vysoce výnosných plodin byly již dávno srovnány se zemí. Tyto dva činy z něj dělají neskutečně výjimečného člověka.“32

I přesto hrály v této problematice argumenty proti moderním zemědělským technologiím velkou roli a někteří environmentalisté proti dusíkatému hnojivu protestovali z principu, nehledě na cenu v podobě lidských životů. Dnes vidíme podobné námitky proti geneticky modifikovaným plodinám, které by zemědělské výnosy zvýšily ještě více. Environmentalisté měli větší úspěch pouze na jednom kontinentu, v Africe, kde díky tlaku na klíčové instituce a Světovou banku dosáhli toho, že zelená revoluce, jejíž rozšíření do Afriky Borlaug považoval za následující prioritu, se v tomto regionu nerealizovala. Nyní je tento kontinent jedinou oblastí, kde se počty podvyživených lidí zvyšují a kde je prostředí divoké zvěře den za dnem ničeno žďářením pro samozásobitelské zemědělství.

Borlaug na tuto kampaň reagoval s rozhořčením:

„Někteří environmentální lobbisté ze zemí Západu jsou dobromyslní a prospěšní, ale mnoho z nich se chová elitářsky. Sami nikdy nezažili pocit fyzického hladu. Své lobbování praktikují z pohodlné kanceláře ve Washingtonu nebo v Bruselu. Kdyby žili klidně jen měsíc uprostřed bídy rozvojového světa, kde jsem já prožil padesát let, úpěnlivě by prosili o traktory, hnojiva a zavlažovací kanály a byli by pobouřeni stejnými uhlazenými elitáři v jejich domovských zemích, kteří se jim snaží tyto věci odepřít.“33

Od roku 1990 se Borlaugovi s pomocí bývalého prezidenta Spojených států Jimmyho Cartera a japonského filantropa Rjóičiho Sasakawy podařilo soukromě financovat několik afrických projektů. Nejdříve chtěl Borlaug začít s několikaletým výzkumem, ale když viděl strašné podmínky v těchto oblastech, změnil názor a navrhl, aby „prostě začali pěstovat“, načež ztrojnásobil výnosy kukuřice. Jeden z jeho nejúspěšnějších projektů se soustředil na Etiopii. Dnes je to jedna z mála afrických zemí, které dosáhly na tzv. Millenium Development Goal, snížení míry hladových na polovinu mezi lety 1990 a 2015. Dnes trpí chronickým hladem o téměř šest milionů Etiopanů méně než v roce 1990, přestože se celková populace zvýšila o více než 40 milionů.

Možná nejdůležitějším dlouhodobým efektem zelené revoluce bylo snížení počtu lidí, kteří musí být nakrmeni, v dlouhém časovém horizontu. Se snižující se dětskou úmrtností začali mít rodiče dětí méně. Demografický přechod, kterým si Západ již prošel, se nyní opakuje napříč rozvíjející se částí světa. Neomalthusiáni tvrdili, že se v nerozvinutých a středně rozvinutých zemích porodnost nebude snižovat vůbec, ale ve skutečnosti je zde tento proces ještě rychlejší.

Mezi lety 1950–1955 a 2010–2015 se počet dětí na ženu snížil z 6,1 na 2,6. Bezprecedentní demografická změna, kterou si Západ prošel během dvou set let, se nyní opakuje v rozvojových zemích, kde ale tentokrát trvá pouze šedesát let. Ve východní Asii se počet dětí na ženu snížil z 5,6 na 1,6, v jižní Asii z 6 na 2,6 a v Latinské Americe z 5,9 na 2,2. V subsaharské Africe je tento přechod nejpomalejší, a je to zároveň také region, který zaostává v měřítcích, jako jsou bohatství, zdraví a vzdělání. Avšak i tato oblast zažívá postupné snižování porodnosti z 6,6 dítěte na ženu na 5,1. Podle odhadů OSN se toto číslo sníží na čtyři do roku 2030 a na tři do roku 2050.34 Kombinace zvyšování výnosu na hektar půdy a zmenšujících se rodin bude znamenat, že rozšiřování zemědělsky využívané půdy se téměř zastaví, což je skvělou zprávou pro biologickou rozmanitost planety v následujícím století.

Za ještě větší úspěch než snížení výskytu chronického hladu lze považovat vymizení velkých hladomorů. V posledních 140 letech jsme zažili 106 případů masového hladovění o s více než 100 tisíci obětí. V letech 1900 až 1909 zemřelo v důsledku hladomorů 27 milionů lidí. Více než 15 milionů lidí zemřelo hlady každou dekádu ve dvacátých až šedesátých letech. Tyto hladomory byly často zčásti nebo zcela způsobeny lidmi.35 Některé byly výsledkem imperiální politiky, která potlačovala lokální zemědělskou produkci a obchod a nutila rolníky pracovat pouze pro vývoz. Válečné hladomory v Asii ve třicátých a čtyřicátých letech si vyžádaly miliony životů. Komunistické režimy v Sovětském svazu, Kambodži, Etiopii a Severní Koreji způsobily nucenou kolektivizací a použitím hladu jako zbraně desítky milionů úmrtí.

Téměř nepředstavitelné podmínky jsou nejtvrdšími režimy světa vytvářeny i dnes. Severokorejský uprchlík Jang Jin-sung, bývalý člen tamních elit, promluvil o svém životě v devadesátých letech před útěkem na Západ: Hladovějící lidé byli posíláni do parků, kde měli žebrat, dokud nezemřeli. Speciální „jednotka mrtvol“ procházela kolem a šťouchala do těl, aby zjistila, jestli jsou již po smrti. Jang tyto jednotky viděl nakládat mrtvoly na rikšu, ze které vyčuhovaly pouze holé a kostnaté nohy.

Na rušném tržišti viděl dospělou ženu s odhadem sedmiletou holčičkou. Žena jí přivázala kolem krku ceduli s nápisem: Prodám svoji dceru za 100 wonů – méně než tři koruny. Její otec prý už zemřel hlady. Jeden armádní poručík se rozhodl, že holčičku vezme k sobě. Matka odběhla s penězi, ale obratem se vrátila s balíčkem chleba. Prosila svou dceru o odpuštění, vzlykala a dávala holčičce do úst kousky onoho chleba. „To je vše, co ti můžu dát, než půjdu.“ Několik lidí v davu začalo plakat.36

Případ KLDR je ale dnes výjimkou. Komunismus i koloniální mocnosti se již zhroutily. Rolníci získali formální vlastnická práva ke svým pozemkům podněcující je k investicím do lepšího vybavení a zavlažovacích systémů. Mezinárodní a lokální obchodování umožnilo zásobování regionů, které trpí momentálním nedostatkem zboží. Díky tomu již dnes lidé v pozici mých předků nemusí za jídlem cestovat stovky kilometrů.

Počet obětí velkých hladomorů se v devadesátých letech snížil na 1,4 milionu. Ve dvacátém prvním století dosahuje celkový počet obětí dosud zhruba 600 tisíc. To jsou přibližně dvě procenta obětí za stejné období minulého století, kdy navíc bylo na světě čtyřikrát méně lidí. Dnešní hladomory jsou výsledkem ozbrojených konfliktů v zemích jako Súdán, Somálsko a Demokratická republika Kongo.37

Demokracie se překvapivě ukazuje jako naše nejsilnější zbraň proti hladomorům. Ekonom Amartya Sen poukázal na to, že jsme byli svědky hladomorů v komunistických státech, absolutistických monarchiích, koloniálních mocnostech i kmenových společenstvích, ale nikdy v demokratických státech. I chudým demokraciím jako například Indie a Botswana se podařilo vyhnout hladomorům, přestože mají menší produkci a zásoby jídla než mnoho jiných států, kde krize přerostly v katastrofy. Vládci, jejichž pozice závisí na voličích, udělají všechno pro to, aby předešli jejich hladovění, a svobodná média včas varují veřejnost před možnými problémy, umožňujíce včasná řešení. Naopak v autoritářských státech vznikají občas hladomory už jenom proto, že vládci uvěří své vlastní propagandě a nikdo si netroufá jim říct, že lidé umírají hlady.38

K největšímu hladomoru, o kterém víme, došlo v Číně. V letech 1958 až 1961 se Mao Ce-tung skrze „Velký skok vpřed“, nucenou industrializaci, snažil prokázat výhody svého typu komunismu. Zbývající soukromý majetek – od pozemků až po kuchyňské potřeby – byl zabaven a zemědělci byli v rámci místních komun nuceni vyrábět ocel v jednoduchých vysokých pecích. Výsledkem toho bylo přibližně čtyřicet milionů mrtvých hladem. Očekávaná délka života se snížila o dvacet let.

I po této katastrofě bylo jídlo v Číně těžko k sehnání, protože kolektivně řízené farmy bránily pracovnímu výkonu i inovaci. Nikdo si nemohl přivydělat usilovnější prací či investicí do lepších pracovních postupů. Dnes jsou sice čínští vůdci hrdí na svůj zemědělský sektor, ale jeho změna nepřišla příkazem shora. Naopak, vyklíčila mezi několika odvážnými rolníky ve vesnici Siao-kang v provincii An-chuej v prosinci 1978.

Osmnáct rodin obývajících tuto vesnici bylo zoufalých. Komunistický systém jim a jejich dětem nepřidělil dostatek jídla. Některé z rodin musely vařit topolové listy a jíst je se solí, jiné pražily kůru ze stromů, aby ji mohly použít jako mouku. Jednou v noci se tyto rodiny tajně sešly a domluvily se na rozparcelování veřejného pozemku mezi sebou. Každá rodina si mohla sama rozhodovat o tom, co bude pěstovat a jak, kolik práce svému pozemku věnuje, a také mohla prodávat své produkty poté, co si stát vzal požadovaný díl.

Takto nastavené podmínky napsaly tyto rodiny do formální smlouvy, aby jí byl každý vesničan vázán, a potvrdily je podpisem či otiskem prstu. Nyní, když byla smlouva sepsána, bylo ve hře vše. Kdyby byl tento dokument někým nalezen, všichni by byli potrestáni tvrdou rukou čínského režimu. Vesničané se dohodli na tom, že pokud by byl někdo z nich uvězněn nebo popraven, ostatní by vychovali jejich děti. Rolník, který tuto smlouvu sepsal, ji schoval do stonku bambusu na půdě svého domu doufaje, že ji zde úředníci nikdy nenajdou.

Nakonec se zvěsti o této tajné privatizaci dostaly z vesnice ven, protože její výsledky byly jednoduše příliš skvělé na to, aby se daly utajit. Rolníci již nezačínali ráno pracovat se zvukem obecní píšťalky, ale přicházeli mnohem dříve a pracovali mnohem usilovněji. Zanedlouho byli svědky neuvěřitelného vzrůstu produkce. Množství vypěstovaného obilí v roce 1979 bylo šestkrát větší než předchozího roku. Okolní vesnice si začaly všímat, že si Siao-kang vede o mnoho lépe a lidé mají mnohem více jídla, a chtěly vědět, co tito lidé dělali jinak. Individuální zemědělství se rozmohlo „jako mor“, jak tento vývoj později popsal jeden z rolníků. „Pokud něco takového má jedna vesnice, bude to mít zanedlouho celá země.“39

Komunistická strana byla proti této individuální iniciativě ostře vyhraněná a chtěla rolníky potrestat. Avšak reformy zezdola byly neuvěřitelně populární a strana si uvědomila, že jsou jedinou cestou k ukončení hladu a zemědělské neefektivity. V roce 1982 provedla strana bezprecedentní změnu ve své politice, podpořila tyto reformy a povolila ostatním vesnicím je zavést také. Během dvou let nezůstala v Číně jediná komuna. Země, která o dvě desetiletí dříve zažívala jeden z nejhorších hladomorů v historii, nyní produkovala nadbytek jídla, který začala vyvážet na světový trh.

Jeden z původních signatářů Siao-kangské smlouvy, Kuan Jou-ťiang, vzpomíná na doby, kdy lidé v jeho vesnici umírali hlady. Často procházel zemí a žebral. Onen obrovský rozdíl oproti dřívějším poměrům byl jen a pouze důsledkem svobody určit si vlastní práci a poté sklízet její plody. „Dříve byli rolníci rádi, pokud si mohli dovolit jedno jídlo denně. Teď mohou mít tři a sem tam se i napít.“40

Hygiena

Když jsou věci tak, jak mají být – to je poetické! Například naše trávení, které se děje tak posvátně, tiše a hladce. To je základ veškeré poetiky. Ano, ta nejpoetičtější věc, poetičtější než květiny, poetičtější než hvězdy… Nejpoetičtější věc na světě je nebýt nemocen.

G. K. Chesterton^1

Jídlo samotné k životu nestačí. Je také potřeba bezpečně nakládat s odpadem a smetím. Bez toho je život úplně stejně bídný a často i stejně krátký.

Voda je zdrojem veškerého života, ale napříč historií byla také zdrojem velkého utrpení. I v malých osadách je často kontaminovaná lidským odpadem a hemží se bakteriemi, viry, parazity a červy. Nedostatečný přístup k čisté pitné vodě je jedním z důvodů, proč bylo před příchodem kávy v sedmnáctém století pivo a víno tak populární. Alkohol člověka alespoň přímo nezabil.

Už v antickém Řecku lidé zjistili, že rány ošetřené vínem se zaněcují méně než ty ošetřené vodou. Tyfus, který se šířil konzumací jídla nebo vody kontaminované výkaly nemocného člověka, typicky zabíjel zhruba čtvrtinu nakažených. Možná to byla právě tato nemoc, která si v roce 430 př. n. l. vyžádala život každého třetího Atéňana, ukončujíc tím jejich zlaté období. V ne tak dávné historii podlehl tyfu manžel královny Viktorie, princ Albert, ve věku čtyřiceti dvou let. Cholera se rozšířila z indického subkontinentu a v podobě kontaminované vody si od začátku devatenáctého století vyžádala desítky milionů životů.

Čistá voda je nezbytná nejen k pití, ale také k osobní a domácí hygieně a k přípravě jídla. Většina nemocí je dnes stále přenášena vodou a Světová zdravotnická organizace (WHO) odhaduje, že v chudých zemích a v zemích se středními příjmy je vždy zhruba polovina populace nakažená nemocemi souvisejícími s nedostatečným přístupem k čisté vodě a hygienickým zařízením. Průjem je jednou z nejčastějších příčin smrti u dětí mladších pěti let.

V jedné zdravotnické učebnici se píše: „Ačkoli je těžké to vyčíslit, zdá se, že v rámci zdravotních potíží způsobených prostředím, ve kterém lidé žijí, stále zůstává hlavním problémem špinavá, mikroby kontaminovaná pitná i užitná voda v kombinaci s nedostatkem hygienických zařízení na odvádění odpadu, výkalů a moči.“2

Ve středověké Anglii neměly na vesnicích domy své vlastní latríny a lidé, kteří chtěli vykonat potřebu, šli jednoduše jen „na dostřel lukem“ od domu. Někteří lidé používali nočníky, jiní otevřené prohlubně s jednoduchými sedátky. V domech bohatých a mocných byly latríny často umístěny pod jídelnou, což vytvářelo poněkud neklidnou atmosféru při večerních hodech. Například v roce 1184 pořádal pozdější římský císař Jindřich VI. Štaufský velkou dvorní hostinu na hradě v Erfurtu v dnešním Německu. Během večeře začala ve velké síni klesat podlaha a urození hosté se propadli do žumpy vespod. Mnoho z nich se ve splaškách utopilo.

Poznámka: Čistá voda je vodní zdroj, který je chráněn před kontaminací zvenku. Asanace předpokládá kanalizační systémy, které zabraňují kontaktu výkalů s lidmi. Zdroje: WHO 1995, 2015.3

Ačkoli se různé modely splachovacích záchodů používaly v mnoha civilizacích včetně například římské říše, moderní splachovací záchod byl vynalezen v roce 1596 pro královnu Alžbětu I. jejím kmotřencem Johnem Haringtonem. Bez rozsáhlého kanalizačního systému nebyl ale tento záchod příliš užitečný. Vnitřní (domácí) kanalizace a širší instalace splachovacích záchodů přišla až o 300 let později. Máme dobové zprávy o aristokratech znečišťujících chodby Versailles a Palais Royal. Důvodem, proč byly živé ploty ve Versailles tak vysoké, bylo právě to, aby mohly fungovat jako přepážky mezi toaletami. Jistý spisovatel z osmnáctého století popsal Versailles jako „nádobu plnou všech lidských hrůz – průchody, chodby a nádvoří jsou plné moči a výkalů“.4

Před začátkem moderních dob bylo koupání se nejen výjimečné, ale dokonce kontroverzní. Španělé to považovali za muslimský zvyk a Francouzi měli za to, že koupání obměkčuje tělo a otevírá póry nemocem. Elity považovaly za hygieničtější se místo toho velmi často převlékat a nosit velmi těsné oblečení. Někteří se ale začali mýt již poměrně dávno. O královně Alžbětě I. se traduje, že měla zvyk jednou měsíčně se koupat, ať to potřebovala nebo ne. Jistý člen britské smetánky napsal do svého deníku v roce 1653, že se chystá začít experimentovat s „každoročním mytím vlasů“5. Ještě v roce 1882 měla pouze dvě procenta newyorských domácností vlastní vodu.6

Studny byly často hloubeny v blízkosti farem, což ale znamenalo také v blízkosti dvora, stájí, prasečích chlívků a žump, které do nich prosakovaly skrz zem. Co ale prohloubilo hygienické problémy ještě více, byla koncentrace lidí ve městech. Soudobí spisovatelé popisovali největší evropská města jako plná obrovských hromad lidských a zvířecích exkrementů, řeky a jezera v nich jako páchnoucí močály, často plné odpadu. První zprávou pro cestovatele z venkova o blížícím se městě byl jejich charakteristický zápach. Odpad byl vyhazován ven do ulic a déšť ho odplavoval do místních povodí. Odhaduje se, že v roce 1900 znečišťovali koně ulice New Yorku více než milionem kilogramů hnoje a čtvrt milionem litrů moči denně. Ulice tím byly doslova pokryté.7

Záchody byly stavěny u řek nebo potoků, které tím znečišťovaly, a když žádný vodní tok k dispozici poblíž nebyl, byly splašky zadržovány v žumpách nebo vyhazovány na ulici. Když chodci na ulici uslyšeli „Gardyloo!“, věděli, že se mají schovat. Tato fráze převzatá z francouzského „Pozor na vodu“ byla jediným varováním, když se někdo chystal vyklopit své výkaly z okna.

Okolí Královského dramatického divadla a zálivu Nybroviken je jednou z nejnádhernějších a nejvíce prosperujících čtvrtí Stockholmu. Za slunného letního dne se člověk může procházet po nábřeží a sledovat slunce třpytící se v hluboké modré vodě mezi loděmi vozícími turisty na prohlídky souostroví. Je skoro nemožné si představit, že ještě před 200 lety byl Nybroviken jednou z městských stok. Občas si kapitáni lodí dokonce stěžovali na obtížné navigování lodí ve vodě tak ucpané výkaly a sutí. Jednoho dne v roce 1827 byl kolemjdoucí lékař zděšen, když uviděl ženu umývající oblečení v této špinavé vodě: „Nebudu komentovat, jak čisté a zdravé musí to prádlo být, když je každý den umýváno v Nybrovikenu, jehož voda je z rozpuštěných výkalů mazlavá jako rumělka, ale je děsivé pozorovat, že tato voda je používána dokonce i k vaření.“8

Hnutí za zdraví a hygienu nemělo ve svých začátcích žádné vědecké poznatky, o které se opřít. Spoléhalo se proto na teorii „nepříjemného pocitu“ – pokud něco smrdí, je to zdraví škodlivé. Ačkoli tato teorie nebyla správná, měla něco do sebe. Bylo důležité, aby se lidé svého odpadu začali zbavovat bezpečně a snaha zajistit, aby voda nesmrděla, byla krokem směrem k tomuto cíli. V některých případech však teorie „nepříjemného pocitu“ naopak situaci zhoršila. Raná londýnská kanalizace nahradila zvyk stavět jímky ve sklepech domů. Systém kanalizace nicméně splašky odklonil do řeky Temže, která byla zároveň městským zdrojem pitné vody. Touto praxí se „recyklovala“ zejména cholera zpět do vodních zdrojů. Dvě epidemie cholery si v Londýně v letech 1848 až 1854 vyžádaly 25 tisíc životů.

Tato tragédie byla impulzem pro experiment, který se podle Anguse Deatona stal „jedním z nejdůležitějších v historii vůbec“9. Londýnský lékař John Snow měl za to, že cholera se přenáší vodou, a ne vzduchem, jak se do té doby myslelo. Detailně zmapoval úmrtí v epidemiích a našel mezi nimi spojení. Všechny oběti cholery byly spojeny vodárenskou společností, která měla přívod své vody po proudu od kanalizační výpusti do řeky. Nikdo z těch, kteří svou vodu měli od společnosti, která svůj přívod nedlouho předtím přesunula proti proudu k čistší vodě, na choleru nezemřel. To místní radnici přesvědčilo k tomu, aby tuto kontaminovanou výpusť vyřadila z provozu. Objev toho, že nemoci se mohou přenášet i vodou, od té doby zachránil nespočet životů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pokrok.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.