Mud, Sweat and Tears

Copyright © Bear Grylls, 2011

Translation © Jakub Futera, 2018

© Nakladatelství jota, s. r. o., 2018

ISBN 978-80-7565-365-9

Věnováno mé matce.

Děkuji ti.

Prolog

Je třicet stupňů pod nulou. Zakroutím prsty, ale stejně mi pořád mrznou. Staré omrzliny vám nikdy nedovolí úplně zapomenout. Za to vděčím Mount Everestu.

„Nachystanej, kámo?“ ptá se mě kameraman Simon s úsměvem. On už má veškerou techniku připravenou.

Taky se usměju. Jsem nezvykle nervózní.

Cítím, že něco není úplně v pořádku.

Jenže já ty vnitřní hlasy zas tak často neposlouchám.

Je čas jít do toho.

Po hlavě.

Ne, jasně, nohama.

___

Štáb mi říká, že ostře řezané severní kanadské Skalisté hory vypadají dnes ráno přímo úchvatně. Ani jsem si nevšiml.

Já se teď musím hluboce ponořit do svého tajuplného vnitřního vesmíru. Do svrchované části svého já, které samozřejmě znám nejlíp, ale navštěvuju ho jen výjimečně.

Tuhle výsostnou zónu využívám zřídka. Třeba teď.

Pode mnou se rozevírá sto metrů strmého sněhu a ledu. Strmého, ale dá se to zvládnout.

Tenhle typ rychlého sestupu jsem dělal už mnohokrát. Nesmíš podlehnout sebeuspokojení, říká mi ten hlas. A má vždycky pravdu.

Poslední hluboký nádech. Pohled na Simona. Němé přikývnutí z jeho strany.

Jenže jsme to ošidili. Vím to. A stejně nic neudělám.

Skáču.

Okamžitě mě strhne rychlost. Normálně to miluju. Tentokrát se bojím.

V takových chvílích se přece nikdy nebojím.

Vím, že je něco špatně.

Během pár vteřin letím skoro sedmdesátkou. Nohama napřed, dolů ze srázu. Jen centimetry od hlavy mi sviští kusy ledu. Můj svět.

Rychlost nabírá na síle. Hrana srázu se blíží. Čas zastavit pád.

Přetáčím se na břicho a zasekávám cepín do sněhu. Do vzduchu vystřelí oblak bílého prachu a ledu. Uvědomuju si, jak rychle zpomaluju, a vší silou tlačím cepín hlouběji do svahu.

Funguje to, jako vždycky. Namazaný stroj. Totální sebevědomí. Jedna z těch vzácných, průzračně čistých chvil.

Je prchavá. Už je pryč.

Teď se nehýbu.

Svět se zastaví. A pak – prásk!

Simon, s těžkými dřevěnými saněmi a mohutným kovovým pouzdrem na kameru, se mi trefí přesně do levého stehna. Řítí se hodně přes sedmdesát. Cítím, slyším a vidím okamžitou explozi bolesti, rachotu a bílé.

Jako nákladní vlak. A mě to srazí z hory dolů jako nějakou loutku.

Život se zastaví. Všechno mi to připadá jako ve zpomaleném filmu.

Ale i v tom nepatrném zlomku vteřiny si stihnu uvědomit: o stupeň jiná dráha a saně by mně urazily hlavu. A to by, bez jakýchkoli pochyb, byla moje poslední nedokončená myšlenka.

Svíjím se strašnou bolestí.

Brečím. Jsou to ale slzy úlevy.

Jsem zrasovaný, ale naživu.

Vidím vrtulník, ale neslyším jediný zvuk. Pak nemocnice. Od chvíle, kdy odstartoval seriál Nutné k přežití, už jsem si jich pár zažil. Nechci se rouhat, ale nenávidím je. Když zavřu oči, vybaví se mi všechny. Třeba špinavá, krví zacákaná pohotovost ve Vietnamu, když jsem si v džungli uřízl půlku prstu.

Jo, mám toho za sebou fakt hodně.

Jen tak namátkou: sesuv kamení na Yukonu, o strašném pádu na Kostarice ani nemluvím, pak taky zával v důlní štole v Montaně nebo mořský krokodýl v Austrálii. Anebo pětimetrový tygr, na kterém jsem přistál v Pacifiku, a hadí uštknutí na Borneu.

Nespočetněkrát to bylo o prsa.

Všechno mi to splývá. Všechno, co nemuselo dopadnout.

A dopadlo. Jsem naživu.

Proč si kazit náladu? Život patří živým.

Směju se.

Druhý den už o té bouračce nevím. Je pro mě minulostí. Bouračky se prostě dějou, není to ničí chyba.

Poučím se. Budu poslouchat hlasy. A jdu dál.

„Hele, Siy, jsem v pohodě. Až se odsud dostaneme, mám u tebe piňakoládu. Jo, a pošlu ti účet za evakuaci, felčary a rehabku.“

Chytí mě za ruku. Toho chlapa fakt miluju. Už jsme si toho tam venku dost prožili.

Kouknu dolů na podlahu. Rozervaná kombinéza, zakrvácená bunda, rozmlácená minikamera a brýle napadrť.

Sám sebe se ptám, kdy se tohle šílenství stalo mým životem.

Část 1

„Mladí neznají obezřetnost, proto se pokoušejí o nemožné, jedna generace za druhou – a daří se jim to.“

Pearl S. Bucková

Kapitola 1

Walter Smiles, můj pradědeček, si svůj život jasně nalajnoval. Když vdechoval průzračně čistý slaný vzduch severoirského pobřeží, které tolik miloval, hleděl přes moře ke vzdáleným Copelandovým ostrovům hrabství Down. Umínil si, že právě tady u Portavo Point, v divoké, větrem ošlehané zátoce se jednoho dne usadí.

Snil o tom, že vydělá balík peněz, ožení se s láskou svého života a postaví tu pro ni dům. Přesně na tomhle místě, v této malé zátočině přehlížející drsné irské pobřeží. Ten sen, který postupně uváděl v život, však nečekaně ukončila tragédie.

___

Walter pocházel ze starého rodu pracovitých a rázných lidí: sice nijak významných, žádná vyšší vrstva, ale praktických, na rodinu zaměřených a v každém ohledu přičinlivých.

Jeho dědečkem byl Samuel Smiles, který v roce 1859 napsal první „motivační“ knihu s názvem Self-Help. Stalo se z ní přelomové dílo a okamžitý trhák. V prodeji prvního vydání dokonce překonala i spis O původu druhů Charlese Darwina.

Největším poselstvím Samuelovy knihy byla životní zásada, že k osobnímu úspěchu člověka přispívá hlavně tvrdá práce a vytrvalost. V období viktoriánské společnosti, kdy všechno bylo možné, stačilo jen opravdu chtít, zahrála Self-Help na tu správnou strunu. Byl to prostě nejzdařilejší průvodce osobním růstem, strhující úplně obyčejné lidi k velkým skutkům. V jádru jednoznačně sděloval, že ušlechtilost není dědičným právem, nýbrž je definována čistě naším konáním. Obsahoval jednoduchý, přesto do té doby nevyřčený návod, jak prožít smysluplný a spokojený život – a gentlemana vykresloval podle charakteru, a ne barvy krve.

___

Bohatství a společenské postavení nemusí nutně souviset se skutečnými kvalitami gentlemanů.

Chudý člověk s bohatým duchem je v každém ohledu nadřazen bohatému člověku s ubohým duchem.

Půjčíme-li si slova svatého Pavla, pak první z nich říká „ač nemá nic, patří mu veškeré věci“, zatímco ten druhý, ač vlastní vše, nemá nic.

Jen chudí duchem jsou opravdu chudí. Člověk, jenž ztratil vše, ale uchoval si odvahu, srdečnost, naději, ctnost a úctu k sobě samému, zůstává bohatým.

To byly pro viktoriánskou, aristokratickou, třídní anglickou společnost přímo revoluční ideje. Aby své myšlenky utvrdil (a bezpochyby naštval nejedno dědičné aristokratické ego), nezapomněl Samuel ještě jednou zopakovat, že být ušlechtilým mužem je něco, co si nutně musíte zasloužit: „K velikosti neexistuje vstupenka zadarmo.“

___

Samuel Smiles končí svou knihu následující historkou:

Gentleman se pozná podle ochoty obětovat se, upřednostnit ostatní, a to v každé situaci, byť by nebyla ani hodna přílišné pozornosti… Vzpomeňme na historku o udatném generálu siru Ralphovi Abercrombym, smrtelně zraněném v bitvě o Abúkir, jemuž podložili hlavu vojenskou přikrývkou, čímž mu významně ulevili od bolesti.

„Co to je?“

„Je to jen přikrývka jednoho vojáka,“ zněla odpověď.

„Čí přikrývka je to?“ otázal se a nepatrně pozdvihl hlavu.

„Jednoho z našich mužů.“

„Přál bych si znát jméno vojáka, jemuž ta přikrývka patří.“

„Je Duncana Roye z dvaačtyřicítky, sire Ralphe.“

„Pak tedy dohlédněte na to, aby Duncan Roy dostal svou přikrývku zpátky ještě dnes v noci.“

Ani tváří v tvář smrtelné agónii nehodlal generál připravit obyčejného vojína o to, co jej mělo v noci chránit před chladem.

Jak napsal Samuel − opravdová odvaha a gentlemanství jdou ruku v ruce.

A v takové rodině, kde platil hodnotový systém vystavěný na ušlechtilých činech a myšlenkách, vyrůstal a snil Walter, můj pradědeček.

Kapitola 2

V průběhu první světové války si praděda Walter vyzkoušel všechno možné. Vědělo se o něm, že patří k těm nemnoha důstojníkům, kteří se na bojišti nezaleknou naprosto ničeho.

Získal pilotní licenci, ale rychle si uvědomil, že kvůli nedostatku letadel ve vzduchu moc akce nezažije. Nastoupil tedy jako podporučík k divizi obrněných vozů v Královském námořnictvu, což byla jedna z prvních jednotek speciálních sil vytvořených Winstonem Churchillem.

Na rozdíl od britských důstojníků na západní frontě, kteří byli nekonečné měsíce uvězněni v zákopech, se octl na mnoha významných válečných jevištích – a byl ve svém živlu. Walterův velící důstojník dokonce uvedl v oficiální zprávě: „Neohrožený postoj k nebezpečí, jakož i utrpení ze strany poručíka Smilese stojí nepochybně za zmínku.“

Walter byl následně přidělen k carské ruské armádě, s níž pak bojoval proti Turkům na kavkazské frontě. Tam velmi rychle povyšoval: na poručíka v roce 1915, korvetního kapitána v roce 1917 a fregatního kapitána v roce 1918. Získal také mnohá vyznamenání – Řád za vynikající službu (1916 a znovu v roce 1917), Dubovou ratolest (1919) a k tomu několik ruských a rumunských medailí.

Záznam k jeho prvnímu Řádu za vynikající službu uvádí: „Byl zraněn 28. listopadu 1916 v Dobrudže. Po odchodu z nemocnice se dobrovolně přihlásil jako velitel eskadrony se speciálním úkolem u Brăily, přičemž jeho chrabrost při této misi byla klíčovým faktorem úspěchu.“

Během plnění úkolu dvakrát vylezl z lehkého obrněného vozu, aby ho v těžké palbě nastartoval. Když ho zasáhla kulka, ukryl se v příkopu a po zbytek dne neváhal odrážet útok. Přestože byl Walter zraněn, do čtyřiadvaceti hodin se vrátil ke své jednotce. Jakmile se trochu pozdravil, už zase vedl své vozy do boje. Walter nad jiné vynikal nezlomným odhodláním a příkladnou odvahou.

V článku uveřejněném Russian Journal v roce 1917 se dočteme, že Walter byl „neobyčejně odvážný důstojník a úžasný společník“. Velitel ruské armády napsal Walterovu velícímu důstojníkovi: „Výjimečná odvaha a příkladná udatnost korvetního kapitána Smilese se zapsaly zlatým písmem do britských vojenských análů. Při té příležitosti bych ho rád navrhl na nejvyšší vyznamenání, konkrétně Řád sv. Jiří IV. stupně.“ Jednalo se o nejvyšší vyznamenání za statečnost, které Rusové tehdy udělovali.

Abych pravdu řekl, jako malý kluk jsem si představoval, že můj pradědeček se jménem, jako je Walter, musel být spíš odměřený, seriózní a vážný pán. Pak jsem ale po troše pátrání zjistil, že byl pěkný divoch, charismatická osobnost a hlavně neohrožený chlap, který se ničeho nezalekl. Mám velkou radost, že na všech rodinných fotografiích je Jesse, můj nejstarší syn, Walterovi velmi podobný. Musím se tomu smát. Protože podobat se Walterovi je prostě skvělé. Dodnes máme doma na zdi pověšené jeho medaile, přesto mi asi úplně nedochází, jaký velký hrdina ten můj praděda musel tehdy být.

___

Po válce se Walter vrátil do Indie, kde předtím pracoval. Znali ho tam jako nadřízeného, který „snadno a lehce zapadl mezi místní dělníky svých čajových plantáží, přičemž se velice zajímal o problémy ,nižších‘ kast“. V roce 1930 byl pasován na rytíře sira Waltera Smilese.

Svou budoucí manželku Margaret potkal během plavby z Indie domů do Anglie. Margaret byla značně nezávislá žena středního věku, vášnivá hráčka bridže a póla, nádherná, nespoutaná a vysazená na hlupáky. A poslední, co by ji napadlo, že si nechá nalít gin s tonikem, usadí se na palubě dopravní lodi k partičce karet – a zamiluje se. Přesně takhle potkala Waltera, což se v životě nezřídka stává. Věci a lidé přicházejí nečekaně a bez ptaní vám změní celý život.

Walter se s Margaret oženil krátce po návratu a ona, navzdory svému „pokročilejšímu“ věku a k absolutní hrůze, brzy otěhotněla. Ženám po čtyřicítce tehdy nepříslušelo rodit děti, alespoň si to myslela, proto dělala v podstatě všechno, aby její těhotenství nevyšlo.

Moje babička Patsie (ono ještě nenarozené dítě, které Margaret čekala) mi vyprávěla, že její matka neprodleně udělala tři nejhorší věci, co může udělat těhotná ženská. Vyjela si pěkně zprudka na koni, nalila se půl lahví ginu a pak se na celé hodiny naložila do vany s vřelou vodou.

Její záměr nevyšel (bohudíky) a v dubnu 1921 se jí a Walterovi narodilo jediné dítě jménem Patricia (či Patsie), moje babička.

Návratem z Indie do Severního Irska si Walter konečně splnil sen. V hrabství Down postavil Margaret dům přesně na tom místě, které si před mnoha lety vysnil.

S hlavou diplomata a pronikavou inteligencí se pak vrhl do světa politiky a nakonec byl za Severní Down zvolen do severoirského parlamentu, kde poctivě sloužil.

Vše se ale mělo změnit v sobotu 30. ledna 1953. Walter se snažil odletět z londýnského parlamentu domů do Ulsteru. Tu noc se ale rozpoutala silná bouře, která nakonec přešla v nejhorší kalamitu, jakou Británie zažila za posledních víc jak deset let. Jeho let zrušili, takže si koupil jízdenku na noční vlak do Stranraeru.

Následující den bouře řádila ještě víc, a tak se Walter nalodil na trajekt Princess Victoria mířící do Larne v Severním Irsku. Pasažéři byli vedením posádky ujištěni, že plavidlo je na nepříznivé podmínky připraveno. Čas jsou peníze. Trajekt proto opustil přístav dle jízdního řádu.

To, co se té noci odehrálo, visí ve vzduchu ve městech Larne a Stranraer dodneška. To se u zbytečných tragédií, kdy člověk bláhově pokouší přírodu a prohraje, stává.

Osobní poznámka: dávat si bacha.

Kapitola 3

Dům Waltera a Margaret na březích Donaghadee byl známý jednoduše jako Portavo Point.

S citem a láskou zbudované rodinné sídlo nabízelo úchvatný výhled na pobřeží a za jasných dnů bylo vidět vzdálené ostrovy a nekonečné moře.

Bylo to, a stále je, kouzelné místo.

Ale ne té noci.

Na palubě trajektu se Walter díval, jak mu skotské pobřeží mizí z dohledu, zatímco ocelová loď s plochým trupem zamířila vstříc rozbouřeným vlnám. Plavba byla čím dál riskantnější, protože počasí se neustále horšilo. Jen několik mil od svého cíle v Severním Irsku se nakonec Princess Victoria ocitla uprostřed hrůzostrašného běsnění, jaké kdy vůbec v Irském moři lidé zažili.

Trajekt se s rozpoutaným peklem dlouho úspěšně potýkal, ale katastrofu nakonec způsobila závada na vratech v zádi lodi.

Dveře se postupně začaly nořit pod vodu a ta začala pronikat dovnitř. Vlny se převalily přes bok a loď ztratila schopnost manévrovat i plout. Ani vodní čerpadla nefungovala tak, jak měla. A kombinace protékajících vrat a nemožnosti odčerpat vnikající vodu jsou smrtícím koktejlem v jakékoli bouřce.

Bylo jen otázkou času, kdy si ji moře vezme.

Princess Victoria, směrem k vlnám otočená bokem, se brzy začala naklánět pod náporem vody. Kapitán nařídil spustit záchranné čluny.

Jeden z přeživších před ulsterským soudem vypověděl, že slyšel Waltera vykřikovat pokyny: „Rozdávejte záchranné vesty ženám a dětem!“

Za strašlivého řevu vichřice a bouře nahnali kapitán s posádkou hrůzou ochromené pasažéry do člunů.

Nikdo nemohl tušit, že tím posílají ženy i děti rovnou na smrt.

Když čluny spouštěli, dostali se pasažéři do „zóny smrti“ mezi trup ocelového trajektu a zpěněnou masu běsnících vln. Ve vichřici a prudkém lijáku si horší místo vybrat nemohli. Čluny sebou zmítaly v souboji s rozzuřeným příbojem. Nedokázaly se vymanit z prostoru na boku. Jejich posádka neměla proti síle vichřice a proti vlnám žádnou šanci, až se nakonec téměř všechny záchranné čluny jeden po druhém převrhly.

V mrazivém lednovém Irském moři se přežití stalo otázkou několika málo minut.

Bouře vítězila a rychlost, s jakou teď vlny útočily na trajekt, rostla. Plavidlo vedlo předem prohranou bitvu s přírodními živly. Jak kapitán, tak Walter to věděli.

Záchranný člun Sir Samuel Kelly se vydal z Donaghadee na rozbouřené moře v sobotu kolem 13:40 a podařilo se mu doplout k zasaženému trajektu.

Ve stále zuřící vichřici se posádce podařilo zachránit pouze třiatřicet pasažérů z původních sto šedesáti pěti.

___

Jako bývalý pilot a veterán první světové války cestoval Walter vždycky raději letadlem než po moři. Při každém letu dakotou přes Irské moře vyžadoval první sedačku a žertoval, že pokud havarují, chce zemřít první.

Ironií osudu ho nezabilo letadlo, ale moře.

Udělal vše, co bylo v jeho silách. Nezbyly už žádné záchranné čluny. Walter odešel do své kajuty, kde čekal – čekal na to, až jim moře zasadí poslední úder.

Netrvalo to dlouho, i když jemu to muselo připadat jako věčnost. Kajutní okno se nakonec roztříštilo pod náporem obrovského tlaku vody.

Waltera, mého pradědečka, kapitána Princess Victoria a sto dvacet devět dalších lidí z řad posádky a pasažérů brzy pohltila tma.

Jen tak.

Byli v tu chvíli pár mil od pobřeží Ulsteru, téměř na dohled Walterova a Margaretina domu v Portavo Point.

Margaret s rodinou stála u okna v salónku a dívala se, jak světlice na obloze svolávají posádku záchranného člunu z Donaghadee na zásahovou stanici. Mohla jen vyděšeně čekat a modlit se.

Jenže její modlitby nikdo nevyslyšel.

Kapitola 4

Loď z Donaghadee vyplula na moře ještě jednou, v sedm ráno v neděli, za strašidelně klidných podmínek po bouři. Našli pozůstatky ztroskotané lodi a vylovili těla jedenácti mužů, jedné ženy a jednoho dítěte. Nezachránili jedinou živou duši a těla ostatních obětí si vzalo moře.

Toho dne musela šokovaná Margaret podstoupit příšernou identifikaci mrtvých těl, vyrovnaných na nábřeží donaghadeeského přístavu. Tělo jejího milovaného se nikdy nenašlo.

Margaret se z toho už nikdy nevzpamatovala a ani ne do roka zemřela žalem.

Při vzpomínkovém obřadu ve farním kostele v Bangoru, jehož se zúčastnilo více než tisíc lidí, prohlásil biskup o Walteru Smilesovi, že zemřel tak, jak žil: jako dobrý, statečný, nesobecký člověk, který se držel biblické zásady: „Každý ať má na mysli to, co slouží druhým, ne pouze jemu.“

___

Téměř přesně na den před sto lety dopsal Samuel Smiles poslední stránky knihy Self-Help. Líčil dojemný příběh hrdinství jako vzor jednání viktoriánského Angličana. Co se osudu mého pradědečka Waltera týče až krutě dojemný.

Parník plul podél afrického pobřeží se 472 muži a 166 ženami a dětmi na palubě.

Muži byli většinou rekruti, jen krátce ve službě.

Ve dvě hodiny ráno, zatímco všichni spali v podpalubí, loď prudce narazila na útes pod hladinou. Všichni rázem věděli, že její osud je zpečetěn.

Bubny svolaly vojáky do zbraně na horní palubu a všichni muži se tam seřadili jako na přehlídce.

Shodli se, že je třeba zachránit ženy a děti, vyvedli tedy nebohé bytosti, vesměs neoblečené, z podpalubí, aby jim pomohli do záchranných člunů.

Když čluny odrazily od boku parníku, velitel plavidla bezmyšlenkovitě zavelel: „Všichni, kdo umí plavat, naskákejte do vody a plavte za nimi!“

Však kapitán Wright z 91. pěšího regimentu vykřikl: „Ne! Pokud to uděláte, čluny s ženami potopíte.“ Stateční muži tedy zůstali nehybně stát. Nikdo nehnul brvou, nikdo necouvl před svou povinností.

„Nikdo z nich nezpochybnil rozsudek smrti,“ popisoval přeživší kapitán Wright. Parník šel ke dnu a s ním i jeho hrdinové mizející ve vlnách a loučící se hrdým výkřikem.

„Sláva a čest mužným a statečným!“

Takoví muži totiž nikdy neumírají, ale zůstávají − stejně jako vzpomínky na ně − věčně naživu.

Jako mladý musel Walter nepochybně tato slova z dědečkovy knihy číst a znát.

Krutě dojemné.

Skutečně, takoví muži nikdy neumírají, ale zůstávají, stejně jako nehynoucí vzpomínky, věčně živí.

Kapitola 5

Margaretina dcera Patsie, moje babička, byla v nejlepších letech, když se Princess Victoria potopila. Sdělovací prostředky o tragédii informovaly v reportážích plných hrdinství a zpráv o obětech.

Palcové titulky Patsiinu bolest svým způsobem tišily. Alespoň po nějakou dobu. A v tomto pro ni tak těžkém a smutném čase Patsie vyhrála doplňující volby, které byly vypsány za účelem obsazení Walterova místa v parlamentu.

Úžasná, překrásná dcera přebírá politickou funkci po svém hrdinském otci. Jako by to někdo napsal pro film.

Jenže život není celuloidový pás a oslnivá krása Westminsteru si na historicky nejmladší severoirské poslankyni vybrala krutou daň.

Patsie se provdala za Nevillea Forda, mého dědečka, úžasného a vlídného obra se šesti sourozenci. Nevilleův otec byl děkan z Yorku a ředitel Harrow School. Jeho bratr Richard, mladá sportovní naděje, zemřel náhle den před šestnáctými narozeninami jako žák na Etonu a další z Nevilleových bratrů, Christopher, zemřel tragicky u Anzia během druhé světové války.

Ale Neville přežil. A zářil.

Byl zvolen nejpřitažlivějším mužem na Oxfordu, ale kromě krásy dostal do vínku i fantastický sportovní talent. Hrál kriket na nejvyšší krajské úrovni a v novinách o něm psali jako o „skvělém odpalovači šestek“, protože směny ovládal svou bezmála stodevadesáticentimetrovou postavou. Nejvíc mu ale záleželo na tom, aby se oženil se svou velikou láskou Patsie.

Šťastná Patsie a nejspokojenější chlap na světě se usadili na venkově v Cheshiru. Neville si našel práci v papírně Wiggins Teape a s Patsie začali vychovávat rozrůstající se rodinu.

Nevillea nicméně trápilo Patsiino rozhodnutí vydat se v otcových stopách na veřejnou dráhu. Věděl, že to dramaticky změní život celé rodiny. Přesto souhlasil.

Westminsterská sláva učarovala jeho mladé ženě, stejně tak jako krásná Patsie okouzlila mnohé ve westminsterském paláci.

Neville to pozoroval a trpělivě čekal doma v Cheshiru. Marně.

Netrvalo dlouho a Patsie si začala románek se svým kolegou. Ten jí slíbil, že opustí svou ženu, pokud ona odejde od Nevillea, což byl z jeho strany jen účelový slib. Tenata moci se už ale Patsie chopila pevně. Rozhodla se Nevillea opustit.

Toho rozhodnutí pak litovala až do smrti.

Onen muž samozřejmě svou ženu neopustil. Jenže Patsie už za sebou spálila všechny mosty. Život jde dál.

Škody, které to napáchalo na naší rodině, nešlo vymazat. Dvěma Nevilleovým a Patsiiným dcerám (Sally, mé matce, a její sestře Mary-Rose) se obrátil život naruby. A Nevilleovi to zlomilo srdce.

Patsie brzy podlehla vábení jiného poslance jménem Nigel Fisher, a tentokrát byla ruka v rukávě. Jenže Nigel jí byl už od samého počátku jejich manželství nevěrný. Přesto s ním zůstala v nesmyslném přesvědčení, že je to jakýsi boží trest za to, že opustila Nevillea, jediného muže, který ji kdy opravdu miloval.

Patsie vychovávala Sally a Mary-Rose a v životě toho ještě hodně dosáhla, založila například jednu z nejúspěšnějších severoirských charitativních organizací Women’s Caring Trust, která dodnes pomáhá sbližovat různé komunity prostřednictvím hudby a umění vůbec, a dokonce i horolezení (tohle měla moje rodina odjakživa v krvi).

Babičku Patsie milovalo mnoha lidí, vždycky vyzařovala stejnou sílu osobnosti jako její otec a dědeček. Nikdy ji ale neopustila lítost a pocit viny z dob nerozvážných mladických rozhodnutí.

Když se narodila moje sestra Lara, napsala jí babička dojemný dopis, který končil takto:

Chvíle opravdového a nejčistšího štěstí si opatruj jako ten nejvzácnější klenot – přicházejí nečekaně a jsou opojné.

Dostaví se pochopitelně také okamžiky, kdy budeš leccos vidět černě, možná tě zraní nebo zklame někdo, koho budeš vroucně milovat, a vše se bude zdát k neunesení nebo příšerně zbytečné. Ale vždycky a za všech okolností si pamatuj, že nic netrvá věčně a všechno jednou pomine… Každý den přináší nový začátek a žádná situace, ani ta nejhorší možná, není úplně beznadějná.

Laskavost je jedna z nejdůležitějších věcí v životě, protože pro lidi kolem nás tolik znamená. Snaž se vždy pochopit ty, které miluješ. Všichni děláme chyby, někdy opravdu závažné, ale snaž se nikdy nikomu neublížit jen kvůli vlastní sobeckosti.

Přála bych ti, aby ses naučila dívat vždycky dopředu a zbytečně se neohlížela, na druhou stranu se nestraň minulosti, protože ta bude stále tvojí součástí a právě ona činí člověka tím, čím je. Nebraň se tomu z ní alespoň trochu poučit.

Až v posledních letech života se Neville s Patsie dali téměř znovu dohromady. Neville žil na ostrově Wight jen několik stovek metrů od domova, kde jsem já vyrůstal, a stará Patsie tam s námi taky trávila dlouhá léta.

Ti dva se spolu vydávali na procházky a posedávali na lavičkách s výhledem na moře. Ale Nevilleovi už bylo hodně zatěžko pustit si ji blíž k sobě, navzdory vroucnosti a něze, kterou mu projevovala.

Neville si potom, co ho opustila, prožil padesát let bolesti a na to se těžko zapomíná. Jako mladý kluk jsem je často pozoroval, jak mu vkládá prsty do jeho obří dlaně. Krásně se na to koukalo.

Naučil jsem se od nich dvě důležité věci: tráva na sousedově dvorku nemusí být nutně zelenější a za opravdovou lásku stojí za to bojovat.

Kapitola 6

První léta svého života a všechny školní prázdniny jsem trávíval v Portavo Point v Donaghadee na pobřeží Severního Irska – v tomtéž domě, ve kterém žil můj pradědeček Walter, jen malý kousek od místa, kde nakonec tragicky zemřel.

To místo jsem miloval.

Vítr vanoucí od moře a vůně soli pronikaly do každého koutu domu. Kohoutky skřípaly, když se s nimi otáčelo, a postele byly staré a tak vysoké, že jsem se do té své musel škrábat po pelesti.

Vzpomínám na vůni starého přívěsného motoru Yamaha na našem prastarém dřevěném člunu, který vozil táta dolů k pobřeží, aby nás za klidných dnů vyvezl na moře. Pamatuju si procházky v lesích se záplavami kvetoucích zvonků. Ze všeho nejvíc jsem miloval utéct a schovat se mezi stromy, aby mě pak táta hledal a honil.

Pamatuju si, jak mě sestra Lara tlačívala na skateboardu dolů po příjezdové cestě a jak jsem jednou narazil do plotu. Nebo jak jsem ležel v posteli vedle babičky Patsie, když jsme oba zůstali v karanténě se spalničkami v zahradním domku, abychom nenakazili nikoho dalšího.

Vzpomínám, jak jsem se koupal ve studeném moři a jedl každý den k snídani vařená vejce.

Na tom místě jsem v podstatě propadl moci a kouzlu moře a divočiny.

Jen jsem to ještě tenkrát nevěděl.

___

Ve školním roce jsme pobývali naopak v Londýně, kde můj otec pracoval. (Ironií osudu, nebo to možná až taková ironie osudu nebyla, si moje matka vzala za muže budoucího poslance, přestože jako malá zažila z první ruky odvrácenou tvář světa politiky.)

Když se mí rodiče brali, živil se otec dovozem vína. Předtím sloužil tři roky jako důstojník u britských Královských mariňáků. Když od nich odešel, otevřel si malou vinárnu v Londýně a nakonec kandidoval a byl zvolen do parlamentu jako poslanec za Chertsey jižně od Londýna.

Co je ale nejdůležitější, můj táta byl seriózní chlap: milý, laskavý, se smyslem pro humor, loajální a oblíbený. Přesto jsem si po dobu trávenou v Londýně často připadal hodně sám. Táta pilně pracoval většinou dlouho do noci a máma jako jeho asistentka s ním. Chyběl mi normální rodinný život – klidný a bez shonu.

Když se dnes ohlížím zpátky, vím, že jsem toužil po pohodě se svými rodiči. Dost možná to byl ten důvod, proč jsem ve škole tak vydatně zlobil. Jednou jsem se zakousl do spolužáka, až mu tekla krev. Učitelé pak telefonovali tátovi, že neví, co se mnou mají dělat. Otec odpověděl, že on to ví, a okamžitě do školy přijel. Postavil židli doprostřed tělocvičny, posadil všechny děti do kolečka na zem a pak mě seřezal tak, že jsem měl zadek jak borůvku.

Druhý den jsem se vytrhl matce na rušné londýnské ulici a utekl. Pár hodin nato mě sebrala policie. Dnes je mi naprosto jasné, že jsem prostě toužil po pozornosti.

Doma mě co chvíli za trest zamykali v pokoji. Ale pak se máma začala bát, aby mi tam nedošel kyslík, takže povolala truhláře, aby vyvrtal do dveří větrání.

Říká se, že nouze je nejlepší učitelkou veškeré invence. Brzy jsem přišel na to, že si s ohnutým ramínkem můžu skrz větrací otvory odemknout a vzít roha. To byl můj první výpad do světa adaptace a improvizace a nakonec jsem ještě všechny ty svoje lumpárny v životě zúročil.

Odmalička ve mně rodiče pěstovali lásku k pohybu. Máma mě každý týden vozila do jedné malé tělocvičny na hodiny pro začínající gymnasty, které vedl nezapomenutelný pan Sturgess. Kurzy se konaly ve Westminsteru v zaprášené staré dvojgaráži za bytovkou.

Pan Sturgess vedl hodiny s železnou disciplínou vysloužilého vojáka. Všichni jsme měli na podlaze své značky, na kterých jsme stáli našponovaní v pozoru a čekali na úkoly. Dával nám zabrat. Občas to vypadalo, že pan Sturgess zapomněl, že je nám jen šest, ale my jsme to jako děti milovali. Měli jsme pocit, že jsme v něčem výjimeční.

Seřadili jsme se pod železnou tyčí asi dva metry nad zemí a pak jsme jeden po druhém požádali: „Nahoru prosím, pane Sturgessi,“ načež nás vyzdvihl, pověsil a tak to udělal s každým capartem.

Pravidlo bylo prosté: nesměli jsme požádat o svolení seskočit, dokud nepověsil posledního kluka. Viseli jsme tam jako bažanti ve spižírně. I potom jsme museli poprosit: „Dolů prosím, pane Sturgessi.“ Kdo se neudržel a seskočil dřív, musel se s ostudou vrátit na svou značku.

Zjistil jsem, že tyhle hodiny tělesného mučení zbožňuju, a dával jsem si záležet, abych zůstal viset jako poslední. Máma říkala, že se nemůže dívat na to, jak tam moje malé vychrtlé tělíčko plandá a mně fialoví obličej v tvrdohlavém odhodlání vydržet až do konce. Ostatní kluci jeden po druhém seskakovali z hrazdy, ale já se urputně držel tyče tak dlouho, že už i pan Sturgess naznal, že je čas mě sundat. Pak jsem odcupital na svou značku a šklebil se od ucha k uchu.

„Dolů prosím, pane Sturgessi“ se stalo naší rodinnou hláškou, když šlo o nějakou těžkou práci a potažmo jakékoli ztřeštěné umanuté počínání. To všechno se mi ale nakonec velice hodilo později v armádě.

Takže jsem od raného dětství vlastně docela slušně trénoval. Lezl jsem. Visel jsem. Zdrhal jsem.

A miloval jsem to.

Máma dokonce ještě dneska říká, že to dlouho vypadalo tak, že ze mě bude něco mezi Robinem Hoodem, Harrym Houdinim, Janem Křtitelem a nájemným vrahem.

Beru to jako úžasný kompliment.

Kapitola 7

V té době jsem měl nejraději úterní odpoledne, kdy jsem chodíval domů k babičce Patsie na svačinu a pak tam přespával.

Pamatuju si, že to u ní bylo cítit směsicí cigaret Silk Cut a pečených fazolí s rybími prsty, které mi dělávala ke svačině. A já to měl moc rád. Bylo to jediné místo mimo domov, kde se mi nikdy nestýskalo.

Když mí rodiče museli odjet, posílali mě někdy na noc k jedné starší paní, kterou jsem neznal, a navíc se zdálo, že ani ona nezná mě (zřejmě nějaká sousedka).

To jsem nesnášel. Pamatuju si vůni starého koženého rámečku, který jsem v té divné cizí posteli objímal, protože v něm byla fotka mámy s tátou. Byl jsem zkrátka prcek, který se bál, že si rodiče pro něho nepřijdou.

Naučilo mě to ale další důležitou věc: nikdy neopouštějte své děti, když nechtějí.

Život i jejich dětství jsou příliš krátké a křehké.

Během všech těch let, která mě utvářela, mi byla moje sestra Lara největší oporou. Po jejím narození pak máma třikrát po sobě potratila a po osmi letech nabyla přesvědčení, že už další děti zkrátka nebudou. Jenže znovu otěhotněla a dodnes vzpomíná, že strávila celých devět měsíců v posteli, jen aby nepotratila.

Zafungovalo to. Zachránila mi život.

Ve výsledku ale byla ráda, že už to má za sebou a že Lara má konečně brášku, nebo spíš vlastní miminko. Tak se stalo, že Lara pro mě dělala úplně všechno, a já ji za to zbožňoval.

Zatímco máma pracovala a pomáhala otci i nad rámec povinností, Lara se mi stala náhradním rodičem. Každý večer mě krmila – od narození až do nějakých pěti let. Měnila mi plínky, učila mě chodit (což se díky její pozornosti povedlo neuvěřitelně brzy) a mluvit. Učila mě oblékat se, čistit si zuby.

Pochopitelně mě namočila i do všech věcí, které se bála udělat sama, například zbaštit syrovou slaninu nebo se pustit na tříkolce bez brzd dolů z prudkého kopce. Plnil jsem roli té nejlepší panenky na hraní.

Proto jsme si byli vždycky tolik blízcí. Jsem pro ni pořád její malej bráška. A já ji za to miluju. Ale, a teď myslím velké ALE, vyrůstat s Larou znamenalo nemít ani jedinou chvilku klidu. Už od prvního dne, ještě jako s novorozencem v porodnici, už se mnou pochodovala a ukazovala mě kdekomu – byl jsem přece její nová hračka. A to v podstatě trvá dodneška.

Teď už se tomu jen směju, ale řekl bych, že i to je jedním z důvodů, proč jsem vždycky toužil po klidu a samotě v horách a na moři. Nechtěl jsem se před nikým předvádět, chtěl jsem jen svůj prostor, abych uprostřed toho všeho šílenství mohl najít sám sebe.

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, odkud pramení moje láska k divočině, ale nejspíš jsem si ji vypěstoval v klidných a důvěrných chvílích s otcem na pobřeží Severního Irska, kam jsem utíkal před milující, ale poněkud panovačnou starší sestrou (Bůh jí za to žehnej).

Dneska o tom s Larou vtipkujeme a zůstává mým nejbližším parťákem a kamarádem. Ona je vždycky za extroverta, baží po záři reflektorů nebo gauči v talk-show, zatímco já netoužím po ničem jiném než klidu a pohodě s kamarády a rodinou.

Abych to shrnul, bylo by daleko lepší, kdyby místo mě byla slavná Lara. Sama to myslím vyjádřila naprosto přesně:

Dokud se nenarodil Bear, strašně mě štvalo, že jsem jedináček, pořád jsem si mámě a tátovi stěžovala, že jsem sama. Bylo to divné, nemít sourozence, když všichni mí kamarádi nějakého měli. Bearův příchod do rodiny bylo něco úžasného (hned jak jsem se přenesla přes to, že je to kluk, protože jsem vždycky toužila po sestřičce)!

Ale jakmile jsem ho poprvé uviděla, jak ze své postýlky řve na celé kolo, pomyslela jsem si: To je moje dítě. A já se o ně postarám. Pochovala jsem ho a on přestal plakat. A od té chvíle jsem Beara, dokud nevyrostl, tahala všude s sebou.

Jedinou spásou mých dětských let v zakouřeném Londýně bylo to, že jsem v šesti letech mohl vstoupit do Skautu. A to jsem taky miloval.

Pamatuju si na svůj první den, jak jsem tam vešel a uviděl všechny ty velké kluky v dokonale nažehlených košilích posetých cenami a odznaky. Já byl proti nim malý, hubený špunt a v porovnání s nimi jsem si připadal ještě menší. Když nám ale vedoucí zadal úkol opéct párek jen s jedinou sirkou přímo venku na chodníku, byl jsem jejich.

Jedna sirka, jeden párek… hmmm. Ta nebude hořet moc dlouho, uvažoval jsem.

Pak mi ukázali, jak se sirkou rozdělává oheň a na něm dělá párek. Heuréka!

Kdyby tenkrát někdo komukoli z přítomných řekl, že jednoho dne mě zvolí hlavním náčelníkem Skautu a že budu stát v čele osmadvaceti milionů skautů z celého světa, pravděpodobně by odpadli smíchy. Ale já jsem vždycky uměl vyvážit své nedostatky odvahou a odhodláním a na tom záleží daleko víc jak v životě, tak při skautingu.

A já našel ve Skautu svou svobodu i skvělé kamarády. Byli jsme jako rodina, vůbec nesešlo na tom, z jakých poměrů kdo pochází.

Když jsi byl skaut, byl jsi skaut a na ničem jiném nezáleželo.

To se mi líbilo a moje sebevědomí rostlo.

Kapitola 8

Naši rodiče brzy koupili malý dům na ostrově Wight a mezi pátým a osmým rokem jsem pak trávil školní rok v Londýně, čehož jsem se děsil, a prázdniny na ostrově, což jsem zbožňoval.

Tátovi to umožňovala práce, protože jako poslanec měl dovolenou téměř jako my prázdniny. Jeho volební obvod navíc ležel na půli cesty mezi Londýnem a ostrovem Wight, takže se v něm mohl vždycky v pátek při cestě domů zastavit.

Jediné, na čem mi opravdu záleželo, bylo dostat se na ostrov co nejrychleji. Tam byl můj ráj. Máma s tátou neustále něco přistavovali, aby dům trochu zvětšili, a netrvalo dlouho a stal se naším hlavním domovem.

Život na ostrově se měnil od divokého, větrného a mokrého v zimě po cosi jako prázdninový tábor v létě, plný mladých lidí mého věku, z nichž mnozí zůstali mými nejbližšími kamarády až dodneška.

Poprvé v životě jsem cítil, že jsem svobodný, že můžu roztáhnout křídla jako pták, že můžu objevovat a být sám sebou.

___

Další skvělou věcí na ostrově byl fakt, že děda Neville žil sotva tři sta padesát metrů od našeho domu.

Vzpomínám na něj jako na jednoho z nejskvělejších lidí, jaké jsem kdy poznal. Měl jsem ho strašně moc rád. Byl laskavý, milý, silný, zbožný a měl smysl pro legraci. Taky miloval obří tabule čokolády (přestože je zuřivě odmítal).

Děda Neville umřel vsedě na lavičce u moře, na konci naší cesty. Dodneška mi chybí jeho dlouhé huňaté obočí, obrovité ruce a silné objetí, jeho vřelost, modlitby, historky, ale především to, jakým byl příkladem pro ostatní – jak žít a jak zemřít.

Můj strýček Andrew to krásně vystihl:

Neville zůstal v srdci školákem, uchoval si tudíž nádherný vztah k mladým. K jeho heslům patřilo: nadšení, povzbuzení a láska.

Byl ceremoniářem na pohřbu Winstona Churchilla a v královských kruzích se pohyboval se stejnou lehkostí jako v jakékoli jiné společnosti. Žil podle Kiplingovy zásady: „Jít s davem a uchovat si ctnost, mluvit s králi a neodcizit se obyčejným.“

Byl jak dokonalým sportovcem, tak dokonalým gentlemanem. Nikdy jsem ho neslyšel o nikom utrousit křivého slůvka. Nikdy jsem ho neviděl udělat špatnou věc. Po všech stránkách to byl nádherný člověk.

Také babička Patsie byla důležitou součástí mého života na ostrově: pozoruhodná dáma s neobyčejným životem. Milá, vroucí, přitom křehká. Ale pro nás jednoduše babička. Jak stárla, potýkala se čím dál víc s depresemi. Možná za to částečně mohl i pocit viny za mladickou nevěru Nevillovi.

Měla sklon skupovávat nehorázně drahé, přitom téměř zcela nepotřebné věci v přesvědčení, že jde o skvělé investice.

Tak například si pořídila úplně rozbitý cikánský karavan a taky obchod vedle prodejny smažených ryb dvě stě metrů od našeho domu. Karavan samozřejmě shnil a obchod se záhy proměnil v kutloch se starožitnostmi a všemožnými nesmysly bez ladu a skladu.

To byla, pochopitelně, tak trochu katastrofa.

K tomu přičtěte, že tahle sranda občas potřebovala aspoň na oko trochu té údržby (často od různých členů naší rodiny včetně Nigela, který většinu času prospal v křesle před krámem s novinami přes obličej), a výsledkem byl naprosto prodělečný a podivínský kšeft. Na druhou stranu to byla vždycky sranda.

Nigel byl babiččin renegátský druhý manžel, kdysi velmi úspěšný politik. Za války byl vyznamenán Vojenským křížem a později se stal dokonce i ministrem. Pro mě to byl nicméně příjemný pán, s kterým jsme dobře vycházeli.

___

Takže vyrůstat u nás doma rozhodně nikdy nebyla nuda, zato občas možná pěkný zmatek. Od mých rodičů se ale nedalo nic jiného čekat – a obzvlášť od naší matky, která byla a pořád je, dokonce podle svého vlastního hodnocení, pořádně praštěná… v tom nejlepším slova smyslu.

Nejradši popisuju naši rodinný klan tímto citátem: „Rodiny jsou jako fondány – většinou sladké, sem tam ořech.“

Výhodou toho všeho bylo, že jsme v jednom kuse někam cestovali a potkávali se se spoustou zajímavých lidí ze všech možných končin. Totiž hlavně díky mámě, která je přitahovala jako magnet. Ať už jsme tábořili ve staré dodávce, protože jsme si vyjeli poslechnout nějakého amerického davového řečníka, nebo jsme pomáhali mámě rozjíždět její nové podnikání, například prodej mixérů a vodních filtrů.

Stravovali jsme se, jak to zrovna šlo, tedy v různou denní či noční dobu, a tahali z koše kotlety s nesmrtelnou hláškou na rtech: „Tyhle jsou ještě v pohodě!“ (přestože je otec den předtím vyhodil, protože už zaváněly).

Občas se zdálo, že jediným životním cílem mé matky bylo vykrmit nás všechny k prasknutí. Mě to ve výsledku hodilo v dospělosti na opačnou stranu: jsem patrně nezdravě posedlý zdravou životosprávou. (Přesto bych jí asi měl poděkovat za svůj teflonový žaludek, díky němuž jsem nafilmoval nejednu epizodu seriálů o přežití. Takže, díky Bohu − a naší mámě − za ty vepřové kotlety.)

Všichni okolo vnímali jen tu legrační stránku máminy potřeštěnosti, ale nám doma to čas od času dávalo pořádně zabrat. Vždycky musela mít pravdu, přestože některé její umanuté nápady a vize bývaly opravdu dost na hraně, a někdy i za.

Tak třeba jsme ji občas přistihli, jak bloumá po zahradě s měděným prutem. Přesvědčovala nás, že potřebuje „uzemnit“ kvůli přebytečné elektřině v domě. (Vzhledem k tomu, že jsme nikdy netopili a místo žárovek používali většinou jen svíčky, začali jsme tušit, že to s mámou nebude jen tak.)

Ale to byla prostě naše máma. Krom několika málo výjimek bylo mé dětství prodchnuto láskou a o zábavu bylo taky vždycky postaráno. Obojí je pro mě hnací silou i v mém životě s mou vlastní rodinou.

Kapitola 9

Máma se potkala s tátou, když jí bylo jedenadvacet a tátovi o osm let víc. Prožili si smršť nekonečných rozchodů a opětovných sblížení, až jednou odletěli na Barbados a tam se vzali.

Jejich soužití bylo ale láskyplné, přestože mámu ovlivnil rozvod jejích rodičů. Nesla si v sobě hluboce zakořeněný strach z toho, že bude opuštěna, někdy si proto tátu až přehnaně hlídala.

Když jsme se tedy s tátou chtěli vydat lézt nebo plachtit, museli jsme tak trochu utéct (což jsme samozřejmě milovali). Každý výlet se pak proměnil v zapovězené dobrodružství. A že jsme si jich zamlada užili!

Jak jsem dospíval a mohl si už plánovat vlastní výpravy, přišlo mi líto, že jsme toho s tátou nespáchali ještě víc. Vím, jak moc miloval naše klučičí výlety, na druhou stranu musel loajálně balancovat mezi mnou a mámou.

Táta si totiž se svými rodiči nikdy neužil takovou kamarádskou náklonnost jako se mnou. Jeho otec byl dříč, oddaný armádní důstojník, který dosáhl na hodnost brigádního generála, ale poměrně suchar. Možná získal takovou vysokou hodnost na úkor spokojeného rodinného života, každopádně vím jistě, že citově odtažitým chováním svého otce můj táta trpěl.

Jako kluk jsem se dědy Teda vždycky trochu bál (prakticky bezdůvodně, jak už to tak bývá, ano, byl přísný, ale úplně normální a lidi ho měli rádi).

Nejstrašidelnější na dědovi Tedovi byli jeho obrovští psi.

Jednou, to mi bylo asi šest, mě jeden z nich povalil, když jsem si s ním chtěl pohrát. Rafl mě přímo do obličeje a prokousl mi nos a pusu. Odvezli mě do nemocnice na šití. Mámě připadalo, že to sloužící sestře moc dlouho trvá, a tak to vzala do svých rukou a zašila mě sama.

Mimochodem odvedla skvělou práci, a pokud se opravdu nesoustředíte, žádných jizev si nevšimnete, přestože mám docela křivý nos. Vydavatel amerického časopisu Men‘s Journal se mě dokonce žertem zeptal (když mě fotili zblízka na titulní stránku), jestli jsem prohrál hodně boxerských zápasů. Holt mám už navždy od toho psího políbení nos trochu nateklý.

Jestli se děda Ted s mým tátou zamlada nemaloval, pak jeho matka to dotáhla ještě o třídu výš. Provázela ji pověst nejen silné ženy, ale taky bytosti, která neměla zrovna dvakrát moc smysl pro legraci – a páchání lotrovin by si táta mohl směle dát do svého portfolia. Prostě odmalička byl šprýmař každým coulem. Vybavuju si spoustu historek, třeba jak lil z okna vodu z kbelíku na svou starší sestru a jejího nového kluka.

Táta v mnoha ohledech nikdy nedospěl. A právě to z něj dělalo takového skvělého tátu a kamaráda. Navíc ani já jsem netoužil nijak zvlášť rychle vstoupit do řad dospělých.

Vzpomínám si, jak nás jednou na lyžařské dovolené v Alpách přivedly tátovy povedené kousky do průšvihu. Mohlo mi být tenkrát tak deset a užíval jsem si kanadský žertík, který táta ušil na seriózně vyhlížející švýcarsko-německou rodinu v pokoji vedle nás.

Každé ráno přišli všichni dolů, matka oděná od hlavy k patě v kožichu, otec v obepnuté lyžařské kombinéze, s bílým šátkem na krku. Jejich oplácaná, nafoukaná dcera na mě pohrdlivě shlížela.

V hotelu nabízeli službu: pokud jste chtěli snídat na pokoji, vyplnili jste snídaňový formulář a pověsili ho na kliku pokoje. Tátu napadlo, že by nebylo úplně od věci vyplnit náš formulář − 35 vařených vajec, 65 klobásek a 17 uzenáčů – a pověsit ho na vedlejší dveře.

Takovou srandu jsme si přece nemohli nechat ujít.

Mámě jsme samozřejmě nic neřekli, ta by se zbláznila. Chechtali jsme se, když jsme zaškrtávali položky, a než jsme šli spát, už visela objednávka u Němců na klice.

V sedm ráno nás probral podrážděný tón souseda, který celou tu hostinu posílal zpátky. Takže jsme fórek druhý den zopakovali.

A pak ještě jednou, pro jistotu.

Němec zuřil každé ráno čím dál víc, až to mámě nakonec docvaklo. Donutila mě pak, abych se šel omluvit (nevím, proč jsem to měl žehlit já, když to celé vymyslel táta, ale logicky předpokládala, že mně to projde spíš než otci).

No, říkal jsem si, to nebude zrovna nejlepší nápad se přiznat. A měl jsem pravdu.

Od té chvíle, navzdory kajícné omluvě, jsem se stal hlavním terčem slovních útoků jejich kluka. Vyvrcholilo to, když jsem kráčel poslední večer po chodbě jen v kamaších, poněkud obtáhlých, a tričku. Ten uhrovitý, sádelnatý výrostek zrovna vylezl z pokoje a uviděl mě v něčem, co mu připomínalo dámské punčochy. Řekl, že jsem teplouš, chechtal se na celé kolo a sprostě gestikuloval. Navzdory věkovému i váhovému rozdílu jsem po něm skočil, povalil ho na zem a velkolepě praštil.

Jeho otec zaslechl hluk a hned naběhl. Když uviděl synka s krvácejícím nosem, dramaticky se svíjejícího na podlaze, byl můj osud protentokrát zpečetěn. Dovlekl mě k nám do pokoje a tam jsem musel incident našim vysvětlit. Tátovi poněkud škubaly koutky, ale máma utrpěla opravdový šok, takže jsem dostal zaracha.

A tak skončila další parádní rodinná dovolená.

Kapitola 10

Když jsem byl ještě doma, často k nám přijížděli na Vánoce teta Mary-Rose a strýc Andrew (další armádní brigadýr).

Pamatuju si, jak jim jednou táta (se mnou v závěsu) napnul přes záchod průhlednou fólii (spolehlivý fórek, nikdy nezklame). No, trošku se nám to vymklo z ruky.

Takže táta zkusil jiný. Teta se strýcem se totiž po několika špatně pochopených kanadských žertících rozhodli, že nastal čas na návrat domů. Ani ve snu je ovšem nenapadlo, že táta jejich tah předvídal a s předstihem jim vymontoval z auta svíčky. Kompletně sbalení seděli v autě, vzteky bez sebe, a motor ne a ne naskočit.

Mary-Rose a Andrew byli ale vždycky velmi blízcí přátelé naší rodiny a já v nich měl skvělou oporu. Táta to cítil úplně stejně a jak se říká, co se škádlívá, to se rádo mívá.

Po zkušenostech ze svého domova se můj otec rozhodl, že se svými dětmi to bude dělat jinak. Víru v sebe sama a lásku, což se jemu samotnému nedostávalo, mně s Larou rozdával vrchovatou měrou. Jak jen mohl, snažil se nám být opravdu dobrým otcem, a taky že byl, tím nejlepším. Za to jsem mu neskonale vděčný, a přestože jsem ho ztratil dost brzy (v šestadvaceti), lepší přípravu a školu pro život, než jakých se mi dostalo díky jeho příkladu, jsem si nemohl přát.

Přes dvacet let pracoval v politice. Byl zodpovědný a pracovitý poslanec, na vyšší politickou funkci ale nikdy nedosáhl. Nikdy se mi ani nezdálo, že by o to stál. Ze všeho nejvíc mu záleželo na rodině. Bezpochyby měl svou práci rád, mnoha lidem se snažil zlepšit život, ale ten bezohledný zápal, v politice tak běžný, mu nebyl vlastní. Bohudíky.

Myslím, že jeho životním posláním bylo být dobrým tátou.

Vzpomínám si, jak mě ve škole na prvním stupni vybrali do ragbyového týmu. Tedy přesněji řečeno, vybrali si mě jako pomezního, protože pro vlastní tým jsem nebyl dost dobrý. Byl studený, pochmurný zimní den a v hledišti nikdo, což nebývalo zvykem (normálně se na školní zápasy přišlo podívat alespoň několik kluků nebo učitelů). Ale ten den zely tribuny prázdnotou, kromě jediné osamělé postavy. Byl to můj táta, stál tam v dešti a hleděl na mě, svého syna.

Byl jsem tak šťastný, že ho tam vidím, a zároveň jsem se cítil provinile. Vždyť jsem se ani nedostal do týmu, a on stejně přišel, aby se koukl, jak běhám tam a zpátky po lajně a mávám směšným praporkem. S poločasovým hvizdem nastala moje velká chvíle. Naklusal jsem na trávník, talíř s pomeranči v rukou, a táta mi z koncové zóny tleskal.

Znamenal pro mě celý můj tehdejší svět. A z takových chvil, však to znáte, se skládají celé životy.

Nebo si pamatuju na jedno kriketové utkání otcové proti synům. Ostatní tatíci to brali smrtelně vážně a vedle nich se postavil táta ve staré africké safari čapce, nastoupil na pálku, zakopl o vlastní branku – a byl out.

Toho komika jsem na tátovi opravdu miloval a podle všeho i všichni ostatní.

Kapitola 11

Živě si vybavuju, jak jsem někdy jako teenager našel starou fotku táty coby sedmnáctiletého čerstvého mariňáka. Vypadal přesně jako já, jen podstatně elegantnější a s pěkně rozčesanou pěšinkou ve vlasech.

Vedle té fotky jsem v albu našel ještě další, na které leze v zimě s parťáky z armády severní stěnou Ben Nevisu. To je hodně zrádné místo, když se něco zvrtne.

Zeptal jsem se ho na ten výstup a on mi vyprávěl, jak se toho dne podruhé narodil – šedesát metrů nad ním se utrhl balvan velikosti basketbalového míče. Tátovu hlavu minul o dvacet centimetrů a kousek pod ním se roztříštil o skalní polici. Měl pocit, že si právě lízl žolíka, totální štěstí a přízeň osudu. Vždycky mi říkal: „Nikdy se nespoléhej na přízeň osudu, jsou to dary shůry – ty si hlavně musíš umět poradit sám.“

Touhle radou se dodnes často řídím. Díky, tati, jestli si to můžeš tam na druhé straně přečíst.

___

Jako malý kluk jsem všechny výlety s ním opravdu zbožňoval.

Když si to zpětně promítám, vidím, jak si táta užíval nespoutanou svobodu při našich dobrodružstvích, ať jsme cválali na koních po pláži na ostrově Wight nebo lezli po strmých srázech a útesech na pobřeží. V takových chvílích jsme si byli strašně moc blízcí.

A taky jsem přitom poznal ten stahující se uzlík tam někde hluboko v žaludku, pro život tak skvělou věc. Někdo tomu říká strach.

Pamatuju si to štěstí, když jsme vyráželi v zimě lézt. To bývala vždycky opravdová chlapská jízda a často se na ni nabalila ještě i nějaká zábava. Tak třeba táta vymyslel, že se musíme nepozorovaně vyhnout nejen padesátimetrovému křídovému útesu, ale i skupině nepřátelských německých parašutistů, obléhajících vrchol. Lezli jsme tiše jako pavouci, abychom z horní hrany naházeli na Němce granáty. Ve skutečnosti jsme metali chuchvalce hnoje na cíl v podobě opuštěné lavičky na horní hraně útesu. Úžasné!

Parádní způsob, jak strávit vlhký větrný zimní den, když je vám osm (nebo dvacet osm, když na to přijde). Pravidelně jsem se vracíval z výprav na útesy zaflákaný od bláta, s očima navrch hlavy a roztrhanýma kalhotama. Ale ten pocit, kdy vám do obličeje šlehá studený vítr a déšť! Připadal jsem si jako velikej chlap.

Taky jsme si po cestě k útesům povídali o Mount Everestu. Na útesech jsem se pak úplně vžil do toho, že lezeme právě na vrcholovou pyramidu samotného Everestu. Opatrně jsme vystupovali po bílých křídových stěnách a představovali si, že je to led. Vůbec jsem nepochyboval, že bych si to s Everestem rozdal, kdyby zrovna stál vedle mě.

Ani v nejmenším jsem netušil, co bude jednou Mount Everest obnášet ve skutečnosti, ale ten sen jsem miloval.

Byly to mocné a kouzelné chvilky. Svazovaly nás na život a na smrt. Moc mi chybí, pořád. Co bych za to dal, kdybychom si to mohli ještě někdy zopakovat.

Myslím, že právě to je i důvod, proč pro mě dnes tolik znamená brát svoje kluky na vycházky nebo s nimi lézt. Hory vytvářejí mezi lidmi velice silná pouta. A proto mě tak přitahují.

Ale nešlo jen o lezení. Táta a já jsme se často stavovali v místních stájích, najali si koně a vyrazili na pláž skákat do příboje.

Pokaždé když jsem spadl do mokrého písku a měl slzy na krajíčku, mi táta zatleskal a pochválil mě, že se ze mě začíná klubat opravdový jezdec. Jinými slovy, slušným jezdcem se nestanete, dokud nesletíte z koňského hřbetu a znovu se na něj nevyškrábete, a to nesčetněkrát.

A takhle by se to v kostce dalo říct o celém životě.

Kapitola 12

Jednou jsme navštívili Dartmoor, jednu z klimaticky nejdrsnějších oblastí Británie, a to v kteroukoli roční dobu. Bydleli jsme v malém hostinci a každý den jsme dělali túry nebo jezdili na koních. Bylo to uprostřed zimy, všude ležel sníh a já si dodnes vybavuju ten příšerný mráz den co den.

Doslova mi umrzala moje jemná chlapecká tvářička, špičku nosu jsem ani necítil. Dokonce i pro vlastníka tak velikého exempláře, jaký jsem měl už v deseti letech, to byl strašidelný a nový fyzikální úkaz.

Rozbrečel jsem se. To většinou tátu přesvědčilo, že jde do tuhého a je třeba zasáhnout. Ale tenkrát mi jen řekl, abych se zachumlal a prostě to vydržel. Jsme teď na opravdové expedici a není čas skučet. Však ono to přejde.

A tak jsem sklapnul. Měl pravdu, přešlo. A já byl pak pyšný, že jsem to, byť po svém, vydržel. Takové zkušenosti mě utvrdily ve víře, že dokážu zatnout zuby a nevzdat se – obzvlášť (a to je důležité) v situacích, kdy už začínám mlet z posledního nebo se celkově cítím mizerně.

Nutno říct, že mě táta nikdy do ničeho nenutil, ale pokud jsem ho na těchto akcích hodlal doprovázet, neočekával ode mě, že se hned před první překážkou sesypu. A jak rostlo moje sebevědomí, mohutněla i moje touha posunout svoje hranice, pokaždé alespoň o kousek.

Taky jsme společně strávili spoustu času na lodi. Mámu vyštípal táta z paluby hned zkraje manželského soužití, a to hlavně svým riskantním podnikáním. Já jsem ale tu riskantní odvahu obdivoval a po ošidném počasí a vysokých vlnách jsem doslova dychtil.

Vysnil jsem si, že si jednou pořídím vlastní motorový člun, abych se v něm mohl prohánět a mohl se hrabat v jeho motoru. Opravdový člun samozřejmě nepřicházel v úvahu, musel jsem si ho tedy s tátou postavit: na záď boží malé, dva a půl metru dlouhé pramice jsme pověsili motor s výkonem půldruhého koně.

Člun měl co dělat, aby se vůbec pohnul proti hravě se vzdouvajícím vlnkám, pro mě byl ale dokonalý. Vytvořili jsme improvizovaný kabelový systém spojený s kormidelním kolem a přišroubovaný k lavičce a už jsem pádil. Vyrazil jsem na moře, abych se s našimi setkal o několik kilometrů dál v malé zátoce podél pobřeží – já svištěl na člunu, oni šli pěšky. Miloval jsem ten pocit svobody, a co bylo ještě důležitější, řídil jsem člun na otevřeném moři.

Vždycky jsem tlačil na tátu, aby mi samotnému dovolil vyplout s Lařinou plachetnicí Laser, koupenou z druhé ruky (byl to jednoruční závodní člun, superodolný proti převržení, však vyžadující výrazně větší zátěž, než mohla zajistit moje jedenáctiletá maličkost).

S tou výzvou jsem rostl do oblak: samota, obří vlny a vodní tříšť.

Zbožňoval jsem ty okamžiky, kdy jsem byl sám se sebou, jenom vesmír a já – ale jen když jsem měl záchrannou síť v podobě vědomí, že táta je někde poblíž a připravený zasáhnout, kdyby se něco semlelo (což se dělo v jednom kuse).

A já se cítil jako pán světa, když jsem vplouval zpět do přístavu. Zmáchaný jako krysa, vysmátý od ucha k uchu, ruce a svaly rozžhavené, jak jsem pevně svíral lana proti tomu samému větřisku, který zahnal do přístavu i všechny ostatní lodě.

Ten pocit, že jsem trochu jinačí než všichni ostatní v mém věku! Že dostanu-li příležitost, dokážu se s přírodou poprat − a vyhrát. Riskovat mi přišlo jako ta nejpřirozenější věc na světě a úplně jsem při tom ožíval. Cítil jsem se jako ryba ve vodě, naprosto sám sebou.

Jak léta přibývala a svět se kolem mě čím dál víc komplikoval a ztrácel na přirozenosti, o to víc jsem vyhledával tu opojnou esenci vlastní samostatnosti, kterou jsem nacházel ve svých odvážných činech.

Jednoduše řečeno, když jsem měl mokro v botách, od hlavy až po paty ze mě crčela špína a zuby mi cvakaly zimou, byl jsem to já, zatímco s vrstevníky, kteří se urputně snažili být „cool“, jsem si připadal trapně a nejistě. Bláto jsem zvládal, ale při pokusech být „cool“ jsem nikdy neuspěl.

Proto jsem se naučil milovat to první a utíkat před tím druhým. (Ačkoliv jsem tomu dal jeden slušný, byť krátký pokus. Koupil jsem si „whinklepickery“, kožené boty s dlouhou ostrou špičkou, a celou jednu nekonečnou zimu jsem poslouchal heavy metal. Obojí jsem po nějaké době vyhodnotil jako k ničemu a vlastně i nudu.)

Místo toho jsem každou chvíli na sebe natáhl to nejhorší (čti nejlepší) a nejšpinavější oblečení, postavil se pod zahradní sprchu, pustil ji na sebe – v prosinci – a vyrazil si zaběhat do okolních kopců. Místní si o mně mysleli, že mi hráblo, ale můj pes byl v sedmém nebi. Stejně jako já. Duši i srdce mi opanovala divokost a ten pocit mě dostával víc a víc.

Jednou jsem se vracel z takového výletu a proběhl kolem dívky, která se mi celkem líbila. Napadlo mě, že i já bych jí třeba mohl padnout do oka. Je minimálně jiná než ostatní holky, říkal jsem si. Ona se ale na mě podívala, jako bych se úplně pomátl, a přidala do kroku.

Nějaký ten pátek mi trvalo, než jsem přišel na to, že holkám se nemusí vždycky líbit chlapci ošuntělí a notně umazaní (čti zaprasení). Co jsem já sám považoval za normální, pro mě naprosto přirozené, nemuselo nutně působit sexy.

Člověk se pořád učí.

Kapitola 13

Jednou, to mi mohlo být tak jedenáct, mě vyprovokoval kamarád tam u nás z ostrova Wight, abychom se spolu pokusili přejít přístav za odlivu.

Věděl jsem, co by to mohlo obnášet, a v kostech jsem cítil, že pouštět se do křížku s mocným živlem, byť na ústupu, a nánosy bahna není zrovna nejlepší nápad.

Na druhou stranu to ale byl příslib napínavé zábavy.

Jenže přebrodit se přístavem za odlivu je poměrně slušný výkon, protože bahno na dně je husté, hluboké, lepivé a během chvilky vám nohy úplně požere… zkrátka byl to strašně pitomý nápad, naprostá hovadina od samého počátku.

Ani ne deset metrů od břehu už jsem věděl, že jsme v průšvihu, ale umanutě jsme se sunuli dál. Jak se dalo čekat, asi ve třetině jsme uvízli. A tím chci říct opravdu a se vším všudy uvízli. Po prsa jsme byli zabetonovaní v černém páchnoucím jílu, slizu a blátě. Na té krátké vzdálenosti, kterou jsme urazili, jsme spálili takové množství energie, že jsme brzy měli dost. Byli jsme pěkně namydlení. To bahno nás prostě absolutně odrovnalo, a když jsme se pokusili pohnout, stáhlo nás ještě o něco hlouběji. Přepadl mě ten hnusný příval paniky, jako když zjistíte, že jste se namočili do něčeho, co je nad vaše síly.

S boží pomocí se staly dvě věci. Nejprve jsem zjistil, spíš náhodou, že když se pokusím „plavat“ po povrchu a nebudu s bahnem bojovat, můžu se docela pomalu pohybovat. Aspoň něco. Takže jsme se oba doslova drápali zpátky k pobřeží, centimetr po centimetru.

A pak druhá věc: někdo na břehu si nás všiml a zavolal záchranný člun. V tu chvíli jsem už věděl, že bez ohledu na to, jestli se z toho dostaneme, nebo ne, je zaděláno na malér. Než stihli přijet záchranáři, doplazili jsme se ke břehu – dva malí zombie – a vzali nohy na ramena.

Máma se pochopitelně záhy doslechla, co se semlelo, i to, že museli přivolat záchranáře. Donutila mě, celkem po právu, dojít za kormidelníkem a osobně se mu omluvit, navíc jako pokání nabídnout pomoc posádce s nějakou bohulibou prací.

Byla to dobrá lekce: snaž se odhadnout svoje síly, nepouštěj se do riskantních podniků bez nouzového plánu a nenech se navádět ostatními, když ti tvoje instinkty říkají, že tudy cesta nevede.

Pomineme-li tuhle ojedinělou katastrofu, s přibývajícím věkem mě to čím dál víc táhlo do přírody. Protože máma nikdy naše exkluzivní výpady s tátou vstříc nebezpečí neviděla ráda, našich společných výprav bohužel postupně ubývalo.

Jednou v dospělosti se mi ho podařilo vytáhnout do vyšších kopců, to bylo asi tak rok potom, co jsem dokončil výběr SAS. Navrhl jsem, že bychom mohli vyrazit do Brecon Beacons a vylézt si na některou z jihovelšských hor, které se staly cílem mnoha mých vojenských pochodů a zátěžových testů.

Zařídil jsem, že tátu na nádraží Merthyr Tydfil vyzvedne seržant Taff z mého oddílu.

„Jak toho Taffa poznám?“ zeptal se táta.

„Poznáš ho, na to vem jed,“ řekl jsem. Taff vypadal přesně tak, jak má vypadat každý správný průměrný voják: malý, podsaditý, na hlavě ježka a s klasickými vojenskými „řídítky“ pod nosem.

Taff tátu vyzvedl a přivezl ho na úpatí Brecon Beacons. V horách zrovna řádila vichřice. Vyšli jsme do poloviny prvního kopce, ale jen co jsme přebrodili řvoucí proud, za normálních okolností sotva tekoucí pramínek, všiml jsem si, že tátovi crčí krev z nosu. Byl bledý a vypadal unaveně, tak jsme se otočili a zamířili dolů.

V horách jsme si užili ještě několik zábavných dnů, ale když jsme se pak vrátili domů, nastoupila na mě máma s tím, že stačilo málo a měl jsem tátu na svědomí. Příště nám už jakoukoli výpravu na smrt předem odpískne.

Věděl jsem, odkud vane vítr, ale tím plošným embargem na naše společné akce tak trochu vylila i dítě s vaničkou. Přišli jsme totiž s tátou o pořádnou porci adrenalinových zážitků, které on sám tolik miloval.

Teď, když už tu s námi není, mě občas píchne u srdce, že jsme si v těch vzácných letech nezařádili trochu víc. Ale tak už to prostě chodí.

___

Při posledním opravdovém dobrodružství s tátou jsem se zároveň poprvé ocitl v ohrožení života – a navzdory nebezpečí jsem zjistil, že mi to prostě vyhovuje.

Tahle poslední výprava taky patrně měla co do činění s matčiným zákazem a přitom, stejně jako všechny velké věci, začala tak nevinně…

Kapitola 14

Trávili jsme rodinnou dovolenou na Kypru, kde jsme se rozhodli navštívit strýce a jeho ženu. Strýc Andrew, tehdy jako brigádní generál, velel britským vojenským silám na ostrově a věřím, že se jako vysoce postavený armádní velitel musel naší návštěvy už ze samé podstaty věci dopředu děsit.

Po pár dnech strávených s posádkou strýc navrhl, jestli bychom si s tátou nechtěli udělat jen tak nezávazně malý výlet do hor. Dopředu znal naši odpověď − jasně že jo.

Pohoří Troodos představuje pás zasněžených vrcholků uprostřed ostrova, vojáci sloužící na Kypru tam jezdí lyžovat i cvičit. Nachází se tam několik sjezdovek, ale velká většina kopců zůstává v zimě nedotčenou pustinou.

Jinými slovy, perfektní místo pro parádní zážitek.

S tátou jsme si od vojáků v horách půjčili dvě sady armádních lyží a bot a užili si fajn odpoledne na těch několika vyznačených sjezdovkách. Jenže upravené sjezdovky jsou někdy pěkná nuda. Mrkli jsme jeden na druhého a nadhodili variantu malé obhlídky mimo trať.

Bylo mi jedenáct a byl jsem nadšený pro každou lumpárnu.

Nedlouho potom, co jsme zabrousili mezi stromy do hlubokého prašanu, se počasí dramaticky a naprosto nečekaně zhouplo. Tím nejhorším způsobem.

Přivalila se mlha a viditelnost spadla téměř na nulu. Zastavili jsme, abychom se pokusili odhadnout směr zpátky ke sjezdovce. Jenže jsme hádali špatně a brzy nám došlo, že jsme se ztratili (neboli „zažívali jsme pocit geografické nejistoty“, jak jsem se tomu později naučil říkat).

Oba jsme s tátou udělali klasickou chybu, bohužel zcela běžnou v podobných situacích, protože jsme se s vidinou „však ono to nějak dopadne“ naslepo brodili sněhem. Neměli jsme mapu, buzolu, jídlo, vodu, mobil (aha, ještě nebyly) a popravdě ani nejmenší šanci se z té patálie dostat ven.

Dokonalí adepti na tragédii.

Prodírat se hlubokým sněhem, když jste promrzlí, mokří a vysílení, je dřina, i když jste mladí. Z minut se staly hodiny a hodiny začaly přibývat.

Brzy se setmělo.

Nevzdávali jsme to. Táta měl tenkrát, řekl bych, docela nahnáno. Ač velký milovník hor, neplánoval přece nic víc než pár sjezdů. Tohle nečekal. Prostě to neodhadl, jak sám přiznal. Pokračovali jsme dolů, brzy jsme zajeli do hlubokého lesa – a ještě hlubšího sněhu. Dorazili jsme k odbočce v údolí. A teď doleva nebo doprava? Táta zavelel vlevo. Mě intuice táhla doprava. Táta trval na levé. Já na pravé.

Bylo to padesát na padesát a on nakonec ustoupil.

Po dvou stovkách metrů jsme narazili na zasněženou lesní cestu, z které jsme se usilovně snažili nesejít. Po půldruhém kilometru vyústila na horskou silnici a za deset minut jsme stopli auto, mířící potmě vzhůru do hor.

Zachránili jsme se a já měl dost.

Řidič nás za půl hodiny vyhodil před posádkovou bránou. V tu chvíli už byla hluboká noc, ale já byl najednou plný elánu. Únava zmizela. Táta věděl, že jsem se tam nahoře rozhodl správně – kdybychom vybrali levou odbočku, nejspíš bychom se teď ještě brodili někam do neznáma.

Byl jsem na sebe tak pyšný!

Ve skutečnosti jsme měli nejspíš jen štěstí, ale já se té noci naučil další cennou lekci: poslouchej svůj tichý vnitřní hlas. Intuice je ozvučná deska mysli.

Když jsme se tak belhali zpátky mezi kasárnami, všimli jsme si nezvykle vysoké aktivity, alespoň na tak brzkou hodinu. Vzápětí vyšlo najevo, oč tu běží.

Nejprve se objevil seržant následovaný jiným vojákem a pak jsme byli předvedeni do sekce pro velící důstojníky. Tam stál můj strýc v uniformě, kruhy pod očima, obličejové svalstvo poněkud ztuhlé. Od srdce jsem se zasmál. Táta taky. Jako že to všechno dobře dopadlo. Nakonec, bylo to vzrůšo. Unikli jsme, ztraceni v horách, pomalému, krutému umrznutí zaživa. Právě jsme se podruhé narodili.

Naše nadšení zchladila nesmrtelná strýcova slova: „Celá horská jednotka právě teď kvůli vám pročesává hory, pěšky i ze vzduchu z vojenského vrtulníku. Věřím, že pro to máte dobré vysvětlení.“

Neměli jsme, jak jinak, krom toho, že jsme si počínali nezodpovědně a měli setsakra kliku. A věta „já bych se nesmál, být vámi“ pak v rodině Gryllsů zlidověla.

Kapitola 15

Jo, to byly samé srandičky sem, srandičky tam… jenže život není jen samá legrace – a to mě krásně přivádí ke škole.

Jako malý kluk jsem byl neuvěřitelně otevřený celému světu a hladověl jsem po nevšedních zážitcích, ale zároveň jsem potřeboval bytostně cítit lásku a domov. A díky tomu jsem nebyl ani trochu připravený na to, co mělo jednoho krásného dne přijít.

Mí rodiče usoudili, že nejlepší, co mohou pro malého anglického kluka udělat, je poslat ho do internátní školy. Pro mě, osmiletého špunta, to byl jednoznačně scestný, naprosto šílený nápad. Vždyť jsem si pořád sotva dokázal zavázat tkaničky.

Ale máma s tátou si mysleli, že pro jejich syna to bude přínosné, a s těmi nejlepšími úmysly mě poslali bydlet a učit se daleko od domova. Nenáviděl jsem to.

Když jsme zaparkovali u obrovitých školních vrat, tátovi se řinuly po tvářích slzy. Nechápal jsem, jak si můj milující táta může myslet, že je to dobrý nápad. Já si to rozhodně nemyslel.

Nastoupil jsem tedy do rozjíždějícího se vlaku s názvem internát. Jak se na něco takového máte připravit?

Byl to opravdu těžký kus života. Jasně, zažil jsem skvělé chvilky, třeba stavbu sněhových doupat nebo když mě vybrali do tenisového týmu nebo když jsem získal námořní odznak, ale celkově jsem to vnímal jako nějaký přehmat a chybně zvolenou lekci přežití.

Nejhorší bylo zvládnout strach. Strach z toho, že mě opustili, a strach ze šikany – a obojí nabývalo dost obludných rozměrů.

Co jsem si z toho odnesl? Že ani jedno z toho nemůžu úplně dobře zvládnout sám.

O škole jako takové nemůžu říct nic špatného, naopak, ředitel i učitelé byli téměř bez výjimky milí a sympatičtí, dobře to s námi mysleli, ale to mi přežít v internátních zdech zas až tak moc neusnadňovalo.

Velice rychle jsem zjistil, že jestli mám z tohoto místa vyjít živý a zdravý, musím si vypěstovat nějaké obranné mechanismy. Zvolil jsem špatné chování a provokace, aby se šikana nezaměřila na mě. Taky jsem se tímto způsobem vyhnul myšlenkám na domov. Nemyslet na domov je docela pěkná fuška, když netoužíte po ničem jiném než právě po něm.

Hrozně se mi stýskalo po tátovi a mámě a občas jsem po nocích, když jsem se cítil nejhůř, schovával slzy do polštáře, zatímco všichni ostatní na pokoji spali.

Přitom jsem v tom nebyl sám. Skoro všichni plakali, ale všichni jsme se to naučili skrývat. Ti, co to neuměli, brzy poznali šikanu.

Jako dítě můžete brečet jen určitou dobu, pak vám slzy dojdou a vy zdrsníte.

Dodnes potkávám spoustu lidí, kteří tvrdí, že internátní školy jsou nejlepším způsobem, jak připravit děti na život. Mně to přijde naprosto zvrácené. Já byl před školou daleko odolnější. Naučil jsem se milovat divokou přírodu, rozumět jí, a v součinnosti s ní jsem zoceloval i sám sebe. Jakmile jsem nastoupil do školy, cítil jsem jedině a ze všeho nejvíc hlavně strach. Strach způsobí, že navenek vypadáte tvrdě, ale uvnitř vás oslabuje. To byl přesný opak toho, co jsem doposud zažíval.

Táta mi ukázal, co je legrace, pohoda, domov – ale i dřina, když bylo třeba. Ve škole jsem se tohle všechno zase odnaučoval a musel si hledat nové způsoby, jak v tom pro mě novém světě přežít.

A v osmi letech jsem si ne vždycky vybral správně.

Kapitola 16

Vzpomínám, jak jsme všichni na pokoji odpočítávali dny (jako vězni!) do dalšího „opušťáku“, čili víkendu doma.

Ach, vždycky to tak strašně trvalo, a ty úžasné víkendy tak rychle utekly!

Cítil jsem neskonalé štěstí, když naši přijeli, většinou jako první ze všech rodičů, a táta přimáčkl svůj obří nos na sklo třídy a pitvořil se. Trochu jsem se styděl, ale těch pár dnů přede mnou byla cesta do ráje.

A naopak, nedělní cesta zpátky do školy byla utrpením. Radši kterýkoli den SAS výběru… a to byla muka, věřte mi.

Vypadalo to, že táta to ježdění zpátky do školy nese ještě hůř než já, což mě vždycky alespoň trochu utěšilo. Na druhou stranu mě o to víc mátlo, proč mě tam vůbec posílají.

Čeho jsem se ale bál daleko víc, než trávit čas daleko od domova, byla šikana.

Jeden nebo dva tyrani si pokaždé vybrali pár ubohých, naprosto nevinných kluků a pak těm nešťastníkům udělali ze života peklo. Nejen fyzicky, ale hlavně psychicky. Systematicky z nich dělali outsidery, trápili je soustavně a nemilosrdně.

Vlivem této zkušenosti jsem na šikanu už předem alergický. Nenávidím ji a kdykoli na ni narazím, vraždil bych.

Měl jsem štěstí, že jsem se tenkrát nedostal na tu nesprávnou stranu, ale musel jsem manévrovat a všelijak se kvůli tomu přetvařovat. A strach s tím spojený není pro dětskou duši tou správnou emocí.

Většina děsů, které si s sebou neseme do dospělého života, je založena více na tom, co se „mohlo“ stát, než na tom, co se opravdu stalo.

Odsunu-li ale šikanu a chybějící rodiče stranou, nebyla internátní škola zase tak zlá, ve skutečnosti jsem získal neuvěřitelně kvalitní vzdělání mezi těmi nejlepšími.

Největšími poklady byli ředitel se svou ženou. Pečlivě a podle nejlepšího vědomí a svědomí se starali i o toho nejposlednějšího chlapce. Jenže škola je škola a její srdce tluče právě ve chvílích, kdy se učitelé nedívají.

Musím ale popravdě říct, že kromě toho, jak se vyhnout šikaně, jsem se naučil daleko víc. Udělali z nás skutečné malé velké lidi se zápalem pro věc.

Mohli jsme s kamarády tábořit v lese, a když jsme se vytratili, abychom si postavili úkryty mimo hranice povoleného území, přimhouřili většinou oko. Sváděli jsme kaštanové bitvy na život a na smrt, když jsme předtím po celé týdny máčeli kaštany v octu, aby hezky ztvrdly. A pingpongový turnaj jednou za pololetí měl atmosféru jako samotný Wimbledon.

Každou sobotu večer se celá škola shromáždila v sále, kde jsme (pokud jsme zrovna neodjeli domů na „opušťák“) namačkaní na lavičkách koukali na film z druhé světové války, který se promítal ze staré poškrábané cívky, a pak jsme nafasovali týdenní příděl jedné čokoládové tabulky. Nalámal jsem si ji na kostičky a každý den si ji dávkoval.

Tohle všechno jsem bral. Jako bychom žili v jiném století a jsem přesvědčen, že to tak i zamýšleli. Byla to „stará škola“ v tom nejlepším slova smyslu.

V zimě jsme bruslili na zamrzlém jezeře. Pevnost ledu nejprve vyzkoušel chudák latinář na položeném žebříku. Mě pouštěli si zaběhat do přírody bez ohledu na počasí, což jsem vždycky miloval. Školní předpisy o bezpečnosti a ochraně zdraví zůstávaly bezpečně a zdravě stranou.

A především nás učili starat se o sebe navzájem a taky si vytvářet nestranné, nezaujaté názory, což jsou důležité životní principy, za něž jsem dodnes vděčný.

Ke konci pátého roku přípravky jsem se už docela otrkal a jednou jsme to spolu s pár kamarády trochu přepískli. Přistihli mě při činu s plechovkami piva v ragbyových botách, cigaretami pod polštářem a při pokusu vloupat se do domu ředitelova zástupce, kde jsem měl v úmyslu štípnout jeho doutníky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bláto, pot a slzy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.