Kde spí lufťáci

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivanka Devátá

Kde spí lufťáci – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

Moji milí, zlatí, vděční čtenáři, mám vás moc ráda, protože co bych byla bez vás? Nic. Teď mi však hrozí, že se do nicoty propadnu, a co je zvlášť smutné, vaší vinou. Tak dlouho jste se mě dotazovali, kdy už konečně zase přijdu s něčím novým, oslovovali mě na ulici, v čekárnách u lékařů, a dokonce veřejně − ano, veřejně na besedách i v rozhlase −, až jsem se zlomila, a chtíc vám udělat radost, dala jsem se do psaní.

Bohužel nestalo se tak ve vhodné době. Nechci se nějak vymlouvat, ale mám pro vás takový návrh. Až vám bude hodně, ale opravdu hodně špatně, že zalít usychající kytku vám bude připadat tak náročné jako sfárat do dolů, začněte psát. A sami uvidíte, jak přetěžko se rodí jiskrné historky, důvtipná souvětí a legrační vzpomínky za takových podmínek.

Pak mi, jak doufám, leccos odpustíte, stejně jako já vám odpustím neúprosnou kritiku.

Na shledanou v lepších časech!

Vaše indisponovaná autorka

Pod širákem

Cha cha cha! To jsem vás doběhla. Širák sem vůbec nepatří, neboť titul knihy zní: Kde spí lufťáci. A lufťák, nikoliv milovník přírody, jest založení měšťáckého, a je pro něj tudíž nemyslitelné, aby sebou večer praštil do jehličí a nechal se obtěžovat mravenci, pavouky, štíry, případně horší havětí.

Lufťák, pokud ho štěstěna neobdařila lukrativním zaměstnáním, aby mohl pro rodinu objednat hotel či rodinný penzión, musí se uskromnit a vzít zavděk stanem v kempu nějakého přímořského letoviska. Koneckonců, nemusí nikomu vyprávět, kde spal, stačí nadšeně vzdychat: „Ty pláže, to moře, to jídlo!“

Bratr byl jednou svědkem, jak nějaký ten mírně majetný chlubil vyprávěl o krásách Itálie a jeden z posluchačů se dychtivě zeptal: „A což Benátky? Byli jste v Benátkách?“

„Byli,“ přisadil ruče vypravěč, aby snad závistivé pohledy nepozbyly intenzity.

Tazatel si snivě povzdechl: „Venezia.“

„Tam taky,“ potvrdil čile cestovatel, načež se společnost začala usmívat dle stupně svého sebeovládání buď mírně, potutelně, či vesele, zatímco nevychovanci se nepokrytě chechtali.

Připomnělo mi to dámu, která chodívá do stejného parku jako já. Tváří se silně intelektuálně a označuje veškerá literární díla, kromě literatury faktu, jako romány. Jednou jsem jí rozjařeně sdělila, že se mi konečně podařilo vypůjčit si v knihovně Machiavelliho Vladaře, po němž jsem se dlouho pídila, jelikož jsem neznalost tohoto díla pokládala za mezeru ve vzdělání.

Dáma se zatvářila povýšeně, a jak se dalo čekat, prohlásila, že romány nečte, že se spíše snaží přivzdělat. Mne to tak omráčilo, že jsem nenašla odvahu se jí zeptat, o co že se podle ní ve Vladaři jedná. Její přivzdělávání spočívá v tom, že sosá fakta z internetu a pak v parku zkouší lidi z nově nabytých informací. Už mi jde na nervy a bojím se, že mě dožene ke společensky nepřijatelným činům. Že se jí třeba zeptám: „Cože? Ani Irčin románek od Plutarcha jste nečetla?“

To jsme se ale vzdálili od nocování hodně daleko. Tu kapitolu „Pod širákem“ jsem vlastně uvedla jen kvůli úplnosti, jenže pak jsem si uvědomila, že se dá spát i pod mostem, v zahradním altánku, v popelnici, v cizím bytě… A vůbec, nepíšu příručku pro bezdomovce, kteří toho o noclehu na příhodných místech vědí více než já. Tak pokročíme o kousek dál.

Stan

Stan bývá první verzí levného ubytování. Proto pod něj jezdí hlavně mládež. Stařenky a starci by měli problém už s uložením do stanu a ráno s jeho opuštěním. Já například si nesmím sednout na bobek nebo kleknout, poněvadž bych tak musela zůstat, dokud se nenajde několik silných mužů, kteří by mi pomohli vstát.

Ale ani v dobách, kdy jsem byla mrštná a pružná, jsem po stanu netoužila. A přece jsem do něj musela – ze studijních důvodů. Naše AMU (Akademie múzických umění) pořádala během čtyřletého studia jeden týden v zimě lyžařský výcvik a týden v létě na lodičkách. To bylo povinné, aby se budoucí herci aspoň trochu obeznámili s těmito sporty, kdyby v budoucnu dostali roli, jež by si takových aktivit žádala. Šerm jsme měli během roku, lidové a dobové tance rovněž.

A tak jsem se ocitla v Bechyni na břehu Lužnice a bylo mi pro začátek přikázáno vstoupit do pramičky. Pramice je loďka stabilní, ale pro mne to bylo první setkání a jevilo se mi nemožné do ní nasednout, aniž bych se ocitla ve vodě. Profesor úkosem sledoval, jak za velkého pištění a máchání rukama lezu do plavidla, a z jeho výrazu bylo patrno, že si říká: Proboha, jak tuhle holku dopravím v kánoi po Lužnici do Kamýku?

Mimo řeky byla první nepříjemností noční hlídka. Vyfasovala jsem stráž od 0.00 do 2.00. No, já tedy byla hlídač! Celou dobu jsem seděla před stanem, zády se lepila na celtu, uši našpicované, oči na stopkách, a bála se. V rákosí to stále šustilo, voda šplouchala, zvuky z lesa mi byly cizí, a tak jsem to doslova protrpěla. Hlavně tu sovu! Já, městské dítě, jsem spokojená, když troubí auta, řinčí tramvaje, řvou opilci. Kdepak sovy, ježci a podobná nepatřičná stvoření. Místo aby si tihle tvorové spořádaně lehli a spali, jdou děsit lidi. Pche, sova – symbol moudrosti, a ani se nedokáže nažrat ve dne. Chodím já na nákup v noci? Přežila jsem to, ale s nervy nadranc.

Ke všemu bylo celý týden vedro, slunce pálilo a pro nás v kánoích před ním nebylo úniku. Tak jsme jeli všichni oblečení. Já v tenkých teplácích, v blůzičce s dlouhými rukávy a přes obličej jsme si vázali kapesníky. Přestože se opaluji dobře, dohněda, a nikdy se nespálím, tehdy jsem měla na hřbetech rukou puchýře! To víte, rukavice jsem s sebou neměla.

Ale nastojte, ten úsek jsem projela na kánoi coby strok s Evou Klánovou jako háčkem. Vezly jsme nejen osobní věci, ale i stany, kotlíky a vůbec všechno, co patří k táboření. Eva každou chvíli zařvala: „Bacha, vlevo šutr! Vpravo kláda!“ a já kormidlovala o život. Nakonec jsme všechno přepravily v pořádku a já se vrátila domů černá jako ašant, připravená na roli Othella, kterou jsem nikdy nedostala. A nikdy jsem už také nezatoužila jet pod stan.

V tomto bodě jsme se naprosto shodli s manželem (s tím, co jsem ho měla nejdýl), nikoliv ze snobství, ale proto, že jsme k životu pod stanem nebyli uzpůsobeni. Já ještě ke všemu tušila, že by mě Pepek nutil držet hlídky od večera do rána, dokud by se nevyspal dorůžova, a pak bych mu sháněla po lesích obživu a prala prádlo v řece. To zrovna. Tak jsme si jezdili pěkně do hotelu, a když jsme míjeli nějaký kemp, volal choť rozjařeně: „Vidíš je, edisony?“ Nevím, proč si vybral právě Edisona za patrona stanařů, nejspíš proto, že pro život v přírodě je třeba velké vynalézavosti, abyste přežili. Takže jen jednou jedinkrát, podlehnuvše silnému nátlaku ze strany kamaráda, jsme jeli na týden pod stan. Navždy nám to stačilo.

Ovšem rozený edison byla moje maminka. Vyrazili s tatínkem a bráškou Jirkou k Balatonu. Jelikož jsme žili z jednoho platu, na žádné rozmachování to nebylo. Přesně jak v mládí tatínkovi hádala z ruky cikánka. Že prý nebude mít v životě nikdy bídu, ale velkého majetku se nedomůže. A to se vyplnilo. První auto si tatínek koupil v padesáti a chalupu v šedesáti letech. To víte, jeden plat, krásný byt a obě děti na vysoké škole. Přesto jsme měli krásné dětství, prázdniny a štědré Vánoce.

A u toho Balatonu maminka rozpoutala veliké nepokoje. Nechtíc, samozřejmě. Všichni rekreanti s sebou měli šišky turistického salámu, spoustu konzerv, které prostě ohřáli v kotlíku nad otevřeným ohněm a zajedli chlebem. Ne tak naše maminka. Ta se pustila i do takového dobrodružství, jako jsou meruňkové knedlíky. Nakoupila suroviny a chutě se dala do díla. Na čem těsto válela, je mi záhadou, nejspíš na tatínkových zádech. A čím? Že by oloupaným polenem? Jisto je, že to úspěšně zvládla. Jiřík se tam spřáhl s chlapcem svého věku, který se jaksi přifařil k naší rodině a s otevřenou pusou zíral na stolování téže. Maminka mu samosebou do té pusy poskytla také porci knedlíků, hojně omaštěnou a pocukrovanou, načež hoch odešel ke svým rodičům a ohrnul nos nad lečem z konzervy. Zvěst o přepychových krmích naší rodiny se rozletěla po táboře. Mlsní muži pak spílali svým manželkám pro lenost a neschopnost a manželky vzplanuly nenávistí k pracovité a vynalézavé tábornici, jež jim kazila pověst.

Jednoho večera začalo pršet a všechny ženy zlomyslně pokukovaly po naší Magdaleně Dobromile Rettigové, radujíce se, že je namydlená. Avšak maminka dál neochvějně míchala těsto na palačinky a smažila je na pánvi, zatímco tatínek nad ní držel deštník. Ostatní děti u nás občas něco slízly, a jsouce nevinné, rozdmýchávaly svým nadšením zlobu. Nicméně, maminku nám nakonec přece jen neukamenovali, možná proto, že neudělala svíčkovou s knedlíkem.

Myslím, že jsem něco z maminky zdědila, jelikož jsem v Itálii, kde jsme měli s kolegy pronajatý domek, dělala švestkové knedlíky a vypraná trička žehlila kastrolem s horkou vodou.

Jsem docela statečná ženská, ale přesto mě pobyt ve stanu nějak neláká. Měla jsem štěstí, že můj manžel, přesněji ani jeden z mých manželů, po životě v srdci přírody ve dne a pod celtou v noci netoužil. A přece…!

Pod stany s Jaromírkem

V divadle pracoval jako rekvizitář jistý Toníček. Na první pohled vypadal jako vyžilý bezdomovec, jelikož byl velice hubený a obličej měl zbrázděný hlubokými vráskami. Ovšem byl čistý a žil vzorným rodinným životem, který ještě obohatil příkladně křesťanským skutkem. Naproti jejich bytu žil muž se synkem, kterého jednoho dne zanechal osudu a emigroval. Dítě bylo bez příbuzných a bez prostředků. Toníček a jeho paní, shledavše neutěšenou situaci opuštěného školáčka, zažádali o adopci a přijali sirotka do své rodiny. Vznikl krásný vztah, hoch vystudoval, neboť mu bylo poskytnuto vše jako jeho nevlastním sourozencům. I byl pro nás Toníček vzácným člověkem se svatozáří, byť ji před odchodem z domova nechával v šupleti.

A tento Toníček na nás jednoho dne začal naléhat, abychom s jeho rodinou jeli do kempu, který navštěvovali každý rok. Sugestivně líčil, jak je tam nádherně, a přidával výčet dalších a dalších kladných stránek, až jsme se zlomili. Pepek vzal s sebou syna Jakuba z prvního manželství, tehdy asi dvanáctiletého, a já pětiletého Marka. Připojil se k nám ještě výtvarník Mnata Jágr s manželkou, když už jsme teda nechtěli jet do Itálie.

Pepek spal ve stanu s Jakubem, já s Marečkem. Stany byly s dřevěnou podsadou, tedy solidnějšího typu, než je áčko. Ovšem – celý pobyt lilo a lilo. Tím pádem nebylo žádné zvláštní teplo. Večer jsem dala synáčka do spacáku v tom nejteplejším, co měl, a sama se zasunula do futrálu i s obličejem, abych si kolem sebe nadýchala trochu tepla. Z otvoru pro hlavu jsem vyhrnula tehdy velmi dlouhé plavé vlasy a uvnitř spacáku se hihňala, protože jsem byla přesvědčená, že vypadám jako kukuřice.

K jídlu jsme chodili do sice otevřené, ale zastřešené jídelny. Do polévky nám tedy nepršelo, přesto chladla rychle. Když zrovna nelilo, chodili jsme na procházky, na maliny a houby, ale vraceli jsme se celí urousaní. Zbytek času Jakub proležel ve stanu a Marek si hrál s novým kamarádem Jaromírkem.

Jaromírek však nebyl právě prozíravě zvolený přítel, neboť oplýval jistou sadistickou záludností. Jednoho dne se bez jakéhokoliv důvodu, hádky či sporu vrhnul na našeho dobráčka a kousnul ho do hrudi. Právě tam, kde není svalová hmota, pouze hrudní kost a k ní připojená žebra, potažená kůží. Marek křičel jak unášená Sabinka (viz Únos Sabinek) až do té chvíle, než jsme ho ze zajetí Jaromírkových kusadel vysvobodili. Pak už jen vzlykal, nesa na prsou zřetelný otisk chrupu proradného přítele. Ten nikterak nevysvětlil, proč se krutosti dopustil, jen zálibně naslouchal pláči své oběti.

Nevznikl žádný konflikt, nespílali jsme agresorově matce, jen já ji sledovala podmračeným pohledem, přesvědčena, že se dotyčná kdysi spustila s rotvajlerem. Zato Toníček byl velmi pobouřen a co chvíli hučel do Marečka, aby se vzchopil k odvetě. „Já ti Jaromírka podržím a ty ho vokousáš jako jabko,“ ponoukal ukřivděného chlapce. Leč Mareček byl dítě mírumilovné a patrně již tehdy předvídal, že světový mír pomsta nezaručí.

Pomstili jsme se důvtipněji. Marek chodil až do nástupu do školy po obědě chvíli ležet. Nemusel spát, ale hodinka odpoledního klidu mu podle mého jen prospěla. Netrvalo dlouho a paní Jaromírková to zjistila. Zahlodala v ní závist, že mám hodinku jen pro sebe, i nastolila stejný režim. Jaromírek řval a kvílel, avšak byl uvržen do stanu, kdež násilně odpočíval. Dobře mu tak, agresivnímu spratkovi.

Po této pro nás výstřední dovolené jsme již nikdy stanové dobrodružství neopakovali.

Chata

Tak aby bylo jasno, chatu jsme nikdy neměli. Nepočítám-li ten přístřešek na zahradnické nářadí, který se vyšvihl z malých poměrů a přerostl postupně v něco, co by se při velké míře shovívavosti dalo chatou nazvat. V žádném případě to ovšem nebyla chata, do níž by se dalo jezdit na dovolenou. Jednak se v ní nenalézalo žádné lůžko, příslušenství, jednak myslím, že ani voda a elektřina. Kuchyň zastupoval nějaký lihový vařič, jelikož pro tatínka by život bez kafe postrádal smysl. Voda byla k dispozici z nějakého zdroje na zahradě, protože jak jinak by zahrádkáři zalévali své drahocenné výpěstky? K vlastnictví plodného pozemku došlo takto:

Přestěhovali jsme se z Brna do Plzně, kde bylo tatínkovi nabídnuto místo šéfa plzeňského rozhlasu. Tatínek byl rád, maminka byla ráda, čtyřletému bratrovi to bylo jedno, protože ve svém věku nenavázal ještě žádná pevná přátelství, zato já byla zoufalá. Bylo mi šestnáct. Kamarádky Evička a Světla byly pro mne nepostradatelné jako vzduch a moje první nevinná láska, ach, to byla živá voda. Připadala jsem si jako květinka, která se prodrala do vlahého jarního ovzduší a byla surově vytržena i s kořínky a pohozena na zem.

V Plzni nám tatínek našel krásný byt ve čtvrti činžovních vilek na Borech, pár kroků od Borského parku. Na konci naší ulice se prostírala pláň svažující se k řece. Aby z ní byl nějaký užitek, rozhodlo se město založit na ní zahrádkářskou kolonii a nabídlo zájemcům parcely k pronajmutí. Tatínek, který prožil dětství ve Skutči, řádil s kluky v polích, koupal se v lomu a u rodného domu měl zahrádku, divoce zaprahl po kousku půdy a jednu z parcel pronajal.

Tady se právě zrodila nutnost mít něco, co by chránilo nové zahradnické nářadí, rýč, motyčku, hrábě, lopatu, kolíky na sázení, před deštěm a rzí. Takže vznikla jakási kůlnička. Jenomže co my? O co jsme horší než lopaty a hrábě? Co když přijde náhlý letní slejvák? Okolní sousedé začali stavět skrovná přístřeší z prefabrikovaných dílů šedé barvy spojovaných dřevěnými latěmi. Tatínek učinil totéž. Určitě si na to někoho sjednal, protože až na zahradničení byl zcela nepraktický a řemeslné dovednosti postrádal. Chaty byly jedna jako druhá, to víte, padesátá léta, ale svému účelu posloužily. Příští rok už jsme měli rybízové a angreštové keře, nějakou tu jablůňku, zeleninu a kolem plotu záhony květin.

Byl moc šťastný, tatínek. Jen co přišel z rozhlasu, pádil na zahrádku. Maminka to viděla ráda, jelikož když jsme se jí ptali, kde je taťka, lépe se jí odpovídalo „šel za žížaličkama“ než „šel za courama“. Často jsme za ním chodili s tvarohovými koláči nebo bábovkou a zdrželi se až do setmění. Vůbec si nepamatuji, že bych na zahrádce kdy pracovala, ač pravděpodobně tomu tak bylo, poněvadž válet se na sluníčku a přihlížet, jak se rodiče dřou, by bylo dokonce i pro mne nemyslitelné. Asi jsem sem tam něco vyplela.

Na dovolenou jsme do „chaty“ nejezdili. Za prvé nebyla dost prostorná, za druhé pro tento účel nevybavená a za třetí by bylo směšné jezdit na venkov asi osm set metrů od městského bytu. Ale líbilo se nám tam. Jenomže pak, když se všechny zahrádky měly k světu a stromky začaly plodit, přišlo nařízení shora, že se kolonie ruší, jelikož na jejím místě budou stavět paneláky. Jistě, bytů bylo třeba, ale určitě nebylo nutné přikázat zahrádkářům, aby výsledky svého úsilí zlikvidovali okamžitě, právě když byly stromy v plném květu. Bylo to kruté. Jako bychom vraždili neviňátka. Rozebrala se i chatka, ploty a záhy přijela těžká technika a půdu zplanýrovala.

Pravda, město nabídlo náhradní parcely, ale bylo to daleko, až za řekou, a ještě na kopci. Vyžádalo by si to nové úsilí a další peníze, takže jsme to vzdali. Nejhorší bylo, že dobré tři čtyři roky se vůbec nic nedělo. Smutně jsme chodili kolem oraniště a mysleli na to, kolik jsme ještě mohli mít zavařenin a kompotů, kdyby se s likvidací tak nepospíchalo. Teď už tam stojí nové sídliště, které stále vzrůstá, a jedinou náplastí na naši ránu je, že v jednom z nových domů bydlí Jirkův syn Filip v krásném bytě s balkónem. Ještě že tak.

Podniková chata

Podruhé jsem se setkala s chatou, když jsem nastoupila do angažmá v Realistickém divadle. To se tehdy rozhodlo vybudovat pro své zaměstnance rekreační objekt. Samozřejmě skromných rozměrů. Vznikla chata na Slapech. V přízemí a prvním patře bylo po dvou místnostech. O ty horní byl vždycky velký zájem, protože v přízemí bylo vlhko. Navíc byla mezi dolními pokoji jakási větší komora, kde se skladovala lehátka, nářadí a pár kousků zahradního nábytku. Ještě že jsem měla z plzeňské chatičky průpravu, takže mě příliš nerozhodilo, že se voda bere z pumpy, nádobí myje ve škopku a rekreanti v lavóru. Suché WC stálo opodál.

Ovšem když jsem se stala členkou souboru, chata se teprve dostavovala a zaměstnanci tam jezdili na brigádu. Jednou jsem tam byla i já. Bohužel, co se týče řemeslných prací, zdědila jsem nulový talent po tatínkovi. Navíc mě tyto činnosti vůbec nebaví. Když jsem někdy poslouchala, jak si manželé staví svépomocně dům, přičemž ženy otloukají ze starých cihel zbytky malty, vozí kolečka písku a vůbec dělají věci, o nichž jsem se domnívala, že by měly patřit mezi tresty v pekle, poléval mě studený pot. Radši bych se učila telefonní seznam zpaměti.

Takže na těch Slapech jsem se nijak nevyznamenala. Natírali jsme okna. Mně připadl úkol opatřit je podkladovým nátěrem. Po jeho zaschnutí je Jana Dítětová už fešákovala bílým lakem. Řeknu vám, štěstí že ten podklad byl bezbarvý. Protože jsem každou chvíli přetáhla nebo nabrala příliš laku na štětec, takže stékal z rámu, a já musela hadříkem napravovat svoje neumětelství. Ještě že moje výsledky nikdo nekontroloval, pročež stačilo tvářit se jako činorodá soudružka a občas vesele zašvitořit, aby bylo zřejmé, že patřím k optimistické mladé generaci. Kdyby si někdo moje dílo prohlédl, určitě by mě nepožádal, abych mu pomohla udělat novou králíkárnu.

Zato Jana Dítětová odváděla perfektní práci. Šlo jí to od ruky a výsledek byl bezchybný. Dost mě to popudilo. Jana byla hezká ženská, vynikající herečka a ještě k tomu skvělá lakýrnice. To bylo nespravedlivé. Já jsem sice měla hezčí nohy, ale jako herečka jsem se s ní nemohla srovnávat a coby lakýrnice jsem byla neschopný učedník. Brigáda ve mně zanechala pachuť hořkosti, a už nikdy jsem na ni nejela.

Ostatně nejezdila jsem se celá léta na Slapy ani rekreovat. S manželem číslo dvě jsme trávili dovolenou zčásti u moře a později na vlastní chalupě. Teprve po rozvodu, když jsem dala vale všem mužům, aby mě náhodou některý zase nezotročil, jsem párkrát vzala zavděk i Slapy. Podařilo se mi urvat horní pokoj a docela jsem si to užila. Když se seběhlo z kopce dolů, došlo se k malé plážičce u přehrady, takže jsem si užila opalování i koupání. Dole byl rovněž koloniál, kde bylo možné zakoupit potraviny, jelikož jsme si my rekreanti vařili sami.

Bezbřehý obdiv u mě sklidila zaměstnankyně reklamního oddělení divadla, která si před obědem důvtipně doběhla na nedaleké pole a vydloubla si pár brambor. Byla jsem z toho u vytržení, poněvadž na polní pych bych jakživa nepomyslela. Když mi však byla takto názorně předvedena cesta k obohacení, asi dvakrát třikrát jsem si ty brambory také nelegálně přisvojila. Ale moje duševní rozpoložení bylo při tom v takovém stavu jako mysl dopadené špiónky. Né né, na přestupování zákonů nejsem stavěná. Když k tomu přičtete řemeslnou neschopnost, dojdete k názoru, že jsem vlastně k ničemu. To bolí. Ještě že se včera syn rozplýval nad obědem, který jsem uvařila, a že mám už dnes vyžehleno.

Na slapské chatě tudíž nechyběly nejdůležitější letní rekvizity, to jest voda, slunce, les, kamarádi, kolegové a jejich rodiny, myslím, že i pingpongový stůl tam byl. A čeho bylo nejvíc – lesních jahod. Jenže na každou jahodu připadala tři klíšťata. Byla patrně umělecky založena, protože po hercích byla jako divá. Kdo se jim chtěl vyhnout, musel si na jahody nechat zajít chuť a sedět před chalupou, kde byl vybetonovaný pruh, číst nebo luštit křížovky. Dalším řešením by byl skafandr, ale tuším, že sběr jahod ve skafandru je krajně nepohodlný. Já chodila do lesa dobře oblečená, hlavně v dolních partiích. Dlouhé kalhoty na gumičku u kotníků a pevné boty, takže až na jeden případ jsem si nebezpečného nepřítele nepřinesla. Zato lehkomyslná snacha kolegy Mikoty si vyšla v kraťasech a po návratu si napočítala na nohou třicet pět klíšťat!!! Jeden by řekl, že jich měla víc než jahod.

Jednou jsem si pochutnávala na obědě u stolku před chatou, když se ke mně zdráhavě blížila Jája Brousková se synem. Vidouc, že jím, rozpačitě pravila, že přijdou později. Po mých neodbytných dotazech přiznala, že mě přišla poprosit, abych malému vytáhla klíště, ale připadá jí to nevhodné, když právě jím. Mlčky jsem složila příbor, naštelovala si ruku do správné polohy a bez okolků vytáhla cizopasníka z chlapcova plochého hrudníčku. Klíště jsem na betonu rozdrtila podrážkou na prach a chutě pokračovala v jídle.

Dnes se doporučuje jiná metoda než vytáčení proti směru hodinových ručiček, ale mně to fungovalo celý dlouhý život. A nikdy se nestalo, že bych klíštěti utrhla hlavičku. Naopak mockrát jsem vyslechla projevy díků, zvlášť když se mamince zakouslo klíště do sedinky – ta skoro plakala radostí, že nemusí k lékaři. A také tehdy se kolegova rodina zajíkala vděčností, již by si zasloužil lékař, který dítěti úspěšně transplantoval tři životně důležité orgány.

Já dopadla mnohem hůř. Jednou asi ve tři hodiny ráno mě probudilo velké svědění pod levou lopatkou. Když jsem si tam sáhla, nahmatala jsem pohyblivý fuflík. Hned jsem věděla, že je to napité klíště. Ale na takovém místě jsem se ho sama zbavit nemohla. Musela jsem čekat na ráno, až se kolegové proberou k životu, a teprve pak jít škemrat o pomoc. Už ani nevím, kdo mi vyhověl, ale bylo to na dlouhá léta poslední klíště, které jsem pohostila.

Hosté na chatě

Dlouho jsem se domnívala, že chata není k návštěvám příliš vhodná, zejména pro ty, co potřebují zůstat přes noc. Chaty totiž neoplývají větším množstvím místností, než je třeba k uskladnění rodiny. Z tohoto omylu mě vyvedla kolegyně Zdenička vyprávěním o táboráku u kolegy Pepíka Kozy.

Pepík měl svou chatku hned vedle naší podnikové a domnívám se, že to byl právě on, kdo navrhl koupit parcelu hned v sousedství. Jeho chata byla o jedné místnosti, a jelikož stála ve svahu, podpíraly ji kuří nožky. Pepíkovi se tam celá léta skvěle dařilo, neboť si nežádal žádného přepychu. Stačil mu les, židlička, cigáro a nějaký ten životabudič. Zachtělo-li se mu společnosti, pozval pár sousedů na opékání buřtů. Pak bylo tak veselo a hlučno, že všichni broučkové utěsňovali okna mechem, ba i zlý Veruňák se krčil za kamenem.

Jednoho takového „mejdla“ se zúčastnila i Zdenička. Vzpomínala na to velmi radostně, byť celé její vyprávění končilo tím, že se všichni účastníci zřídili tak, že bylo nemyslitelné, aby se potmě odebrali do svých domovů.

„A co jste dělali? A kde všichni spali?“ ptala jsem se vyjeveně, neboť táborníků bylo ke dvaceti.

„No u Pepy,“ pravila Zdenička bezstarostně.

„U Pepy? V té jediné místnosti? A kde jste se, prosím tě, uložili?“

„Nóóó,“ protáhla Zdenička, „jednoduše. Po třech na palandách, dva na stole, dva pod stolem a ostatní se poskládali na zem, jak se dalo.“

Já měla spíš dojem, že ostatní viseli z okapů jako netopýři, a nesmírně jsem se divila, že kuří nožky pod tou tíhou nezajely do země jako nůž do másla. A byla jsem moc ráda, že jsem na tomhle „mejdle“ nebyla, protože spát na stole neumím, i kdybych v sobě měla dva litry vína.

O pár let později se na chatu přestalo jezdit. Členové souboru zestárli, odešli do důchodu nebo jiných divadel, případně na volnou nohu. Možná tam občas někdo strávil kus dovolené, ale nebyl to nikdo z naší staré gardy, jež nezahrnovala výhradně bardy. Divadlo mělo dávno nové vedení, nový název Labyrint, nové cíle i nové členy. Avšak během honičky za těmi novými cíli v labyrintu jaksi zabloudilo a nakonec se vypařilo jako ranní opar nad lesy za slunečného dne.

Smutné je, že s ním zmizely i pečlivě vedené záznamy o členech uměleckého souboru, to jest, kdo kdy hrál jaké role v divadle, ve filmu, v televizi i v rozhlase. Nikdo neví, kam se poděly, právě tak jako drahý nábytek z fundusu, kostýmy, klobouky a boty. A nakonec i slapská chata. Mně nejvíce chybí ty záznamy, jelikož jsem si nikdy nic nepsala, neschovávala programy a spoléhala na to, že to vedení dělá za mě. Takže teď vůbec nevím, kolik rolí jsem si zahrála, kromě těch nezapomenutelných, jaké a v kolika představeních. No, co nadělám. Hlavně že jsem se neztratila já.

A tím vlastně moje zkušenosti s chatami končí. Ó pardón, jednu jsem přeskočila, a to proto, že chata samotná mi vůbec neutkvěla v paměti kromě okolností, které s ní souvisely. Rodiče mé báječné kamarádky Evičky měli chatu u Brněnské přehrady. A tam jsme jezdívaly v rozpuku mládí jak s Evou, tak i s další kamarádkou Světlou. Té jsem v knížce Vůně posečené trávy přidělila pseudonym Linda, protože jsem tam popsala i některé méně lichotivé vlastnosti dotyčné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kde spí lufťáci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.