Pohádky z českého království

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

František Zacharník

Pohádky z českého království – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jmenuji se Eliška a moje o trochu starší sestřenice je Sára. Když jsme byly malé, vymýšlel nám děda pohádky. Byly o princeznách, o princích, králích a dalších obyvatelích pohádkových hradů. „Ale taky to byly pohádky o zvířatech nebo o divadle,“ ozvala se Sára. „A nakonec z toho byly knížky i pro jiné děti, nejen pro vás,“ řekl děda. „Bez vaší pomoci bych se ale neobešel, to vy jste mi vyprávěly o svých kamarádkách a kamarádech, později spolužácích, a tak příběhy vznikaly. Jenomže teď už jste obě velké a zajímají vás jiné věci než pohádky. Proto vás, moje nejmilejší princezny, propouštím ze svých služeb,“ prohlásil slavnostně děda. „Nééé,“ volaly jsme obě. „My chceme pohádky! My chceme pohádky!“ Křičely jsme, trochu z legrace, jako někde na fotbale nebo na hokeji. Myslím, že to dědu potěšilo. „Dobrá, beru vás zpět. Ale nebude to lehké. Tentokrát budeme dětem vyprávět pohádkové příběhy z dávných dob naší země.“ „A čím začneme?“ chtěla vědět Sára. „Nejstaršími pověstmi – to jsou přece vlastně pohádky. Začátek našeho vyprávění bude o tom…

Proč se tak jmenujeme

V  naší zemi byly kdysi dávno stejné hory jako dnes, hluboké lesy, malé potůčky i dravé řeky. V lesích bylo plno všelijaké zvěře, v korunách stromů hnízdilo mnoho ptáků, řeky zase byly plné ryb. I počasí bylo stejné jako dnes. Na jaře se všechno zelenalo, kvetly krásné květiny, v létě hřálo slunce. Podzim barvil listí všemi barvami. A v zimě padlo hodně sněhu, který byl bílý jako… nu, jako sníh. Chybí vám tu něco, nebo někdo? Ano, správně. Nebyli tu žádní lidé. Ale to se mělo časem změnit…

Daleko odtud, v jiných krajích, lidé žili. Byli pokojní a pracovití. Uměli už leccos pěstovat, aby se uživili. Dokázali si ochočit i některá zvířata, aby měli mléko a maso, dovedli se ubránit divoké zvěři a získat lovem další potravu. Přesto se jim nežilo dobře. Jednou za čas jejich osady napadali nepřátelé a ti jim zapalovali dřevěné chýše, brali zásoby uložené na zimu, zaháněli dobytek. Jejich přesile na koních a jejich zbraním se dalo jen těžko ubránit. Muži totiž chránili hlavně své ženy a děti, sami utržili mnoho ran.

Po jednom z dalších hrozných přepadení se sešli zástupci stejně sužovaných osad té krajiny, aby se poradili, co dál. Nemohli se ale shodnout, až si vzal slovo vůdce jednoho mocného rodu zvaný Čech. Byl to muž statný a moudrý tak, že k němu často chodili pro radu i ze širokého okolí. „Přátelé, bratři Slované. Dlouho jsem o všem přemýšlel. Napadá mě jediné – musíme se vydat hledat novou zem, novou vlast, kde budeme žít v klidu, míru a radostech!“ Chvilku bylo ticho. Všichni byli ohromeni tím smělým návrhem. „Měli bychom opustit své domovy, zemi, kde žili naši předkové?“ volal jeden z mužů.

Ale po chvíli se ozvaly opačné hlasy. „Má pravdu, už máme dost toho trápení!“ Přidal se jiný: „Je to asi to nejlepší, co můžeme udělat!“ Další a další se přidávali a souhlasili. Nakonec zavolal jeden moudrý stařec: „Doveď nás, Čechu, do nové země. Buď naším vůdcem, naším vojvodou!“ Všichni souhlasili. Vojvoda Čech – už mu tak budeme říkat – na to prohlásil: „Rád vás povedu. Věřím, ba slibuji vám, že najdeme novou vlast, kde se nám bude dobře žít a pracovat. Cesta to ale bude dlouhá a nelehká. Musíme se na ni dobře připravit. Dejme se tedy do díla!“

Příprava byla důkladná. Muži opravovali vozy, ženy chystaly zásoby na cestu. I děti musely pomáhat. Konečně nastal čas odchodu. Naposled se lidé se slzami v očích podívali na své opuštěné příbytky a vojvoda Čech zavelel. „Vzhůru, bratři a sestry, do naší nové, lepší vlasti!“ Lidé se dali na pochod. Cestou se k nim přidávali další a další z okolních osad.

Putování bylo dlouhé a těžké. V cestě stály někdy vysoké hory, jindy dravé řeky, které se musely přebrodit. Únava všech rostla. Když zase jednou zdolali poutníci další pohoří, sešli do krajiny, kde byly jen malé kopečky, potoky a klidná řeka. Zastavili se unaveni u malé hory, jediné v okolní rovině. „Vojvodo Čechu,“ obrátili se na něho vůdci rodů. „Kdy skončí naše putování? Všichni jsou už moc unaveni. Naše vozy sotva drží pohromadě, zásoby docházejí.“ „Ano, je to pravda. Už nemůžeme dál,“ ozvaly se další hlasy.

„Něco mi říká, že jsme u cíle. Jen se ještě pojďme rozhlédnout z té krásné kulaté hory, která vypadá jako klobouk velkého hřibu,“ dodával lidem odvahu vojvoda. Tomu kopci se jednou bude říkat trochu podobně – Říp. Když vystoupali až na vrchol, rozhlédl se Čech po krajině. Viděl všude krásné lesy, v slunci se třpytící řeku, která jednou dostane jméno Vltava, daleko v dálce ohraničovaly a ochraňovaly tenhle krásný kraj hory. Rozhodl se. „Přátelé, bratři,“ oznámil slavnostně. „Tohle je země, kterou jsme hledali. Bude nám dávat všechno, co k dobrému životu potřebujeme. Mléko, med i dobrou úrodu. Oznamte to všemu lidu!“

Když se všichni toto rozhodnutí doslechli, propukli v jásot. Jejich dlouhé putování skončilo. Jen co si trochu odpočinuli, dali se všichni obyvatelé této nové vlasti do práce. Nejdřív káceli stromy na své dřevěné příbytky. Pak připravovali políčka, kde by zasázeli dovezené zrní. Nejvýstavnější dům pak pořídili svému vojvodovi. Moudře vládl, radil, rozhodoval a soudil. Čas běžel…

Každý obyvatel této země už měl svůj příbytek. Políček přibývalo. Na loukách se pásly ovce, kozy i krávy. Vojvoda Čech už byl starý a jednou tiše, ve spánku zemřel. Všichni lidé plakali a slibovali si, že na něho nikdy nezapomenou.

Jeho nástupcem byl jednomyslně zvolen muž jménem Krok. Však se od Čecha za dlouhé roky naučil vše, co moudrý vládce potřebuje. I proto ho lidé uctívali a nazývali také vojvodou. Ten, když usedl na Čechův trůn, prohlásil: „Naše země dosud nemá jméno. Na památku zemřelého vojvody Čecha by se měla jmenovat Čechy!“ Ozval se nadšený souhlas. „A ještě něco. Náš jazyk pojmenujme český. A vojvoda Čech už bude vždycky zván praotcem!“ Takový návrh se všem také líbil. A proto je to tak dodnes.

„Tohle já už dávno vím,“ řekla Sára. „Naši mají v knihovně starou knihu a v té se o tomhle píše.“ „Jéé, dědo, tak ty vlastně opisuješ! To se přece nemá,“ řekla jsem dědouškovi. „Ve škole při písemce rozhodně ne,“ bránil se. „Ale vy se přece také nejdřív musíte naučit v učebnicích, z čeho pak píšete ten písemný úkol.“ „No jasně, dědo,“ hned zvolala Sára, jako vždycky, když se může proti mně ozvat. „A ten pan spisovatel zase musel také trochu opisovat ze starších knih, viď?“ „Asi ano. A my teď dětem převyprávíme pohádkovou pověst…“

O dcerách Krokových a silákovi

V ojvoda Krok byl opravdu dobrým a spravedlivým vládcem všeho lidu. Jeho sídlem se stal hrad s pevnými hradbami vybudovaný na vysoké skále nad řekou Vltavou. Proto se mu začalo říkat Vyšehrad. Krok si našel hodnou ženu, se kterou měl časem tři dcery. Dvě z nich měly zvláštní jména – Kazi a Teta. Třetí se jmenovala Libuše. Děvčata vyrostla a staly se z nich velké krasavice. Krokově dceři Tetě postavili hrad, který se jmenoval Tetín. I Kazi se časem odstěhovala na svůj hrádek s názvem Kazín. Obě měly mnoho nápadníků, ale zatím si žádného nevyvolily. I nejmladší, Libuše, měla své sídlo, které se jmenovalo Libušín. Ani ona si zatím žádného ženicha nevybrala.

Kazi se od moudrých stařenek naučila znát různé léčivé byliny a trhat je v noci při úplňku, kdy mají největší moc. Uměla z nich dělat čaje a masti, které pomáhaly léčit všelijaké rány a nemoci. Proto za ní chodili o radu lidé i zdaleka a všem dokázala pomoci. Její sestra Teta byla jiné povahy. Zádumčivá, ráda vysedávala sama a shlížela ze svého hrádku na krajinu. Často se modlila, aby země Čechů vzkvétala a vyhnula se všem nebezpečím. Ale nemyslete si, i ona se dokázala rozveselit, když spolu s Kazi navštěvovaly svou nejmladší sestru Libuši. Ta už přesídlila na otcův Vyšehrad. Proč, to si budeme vyprávět příště.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádky z českého království.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.