Egypťan Sinuhet

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.vysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Mika Waltari

Egypťan Sinuhet – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kniha první

Lodička z rákosu

I

Já, Sinuhet, syn Senmuta a jeho ženy Kipy, píši tyto knihy. Nikoli proto, abych chválil bohy země Kemet, neboť jsem jimi znechucen. Nikoli proto, abych chválil faraony, neboť jsem znechucen jejich činy. Jedině pro sebe sama píši. Ne abych lichotil bohům, ne abych lichotil králům, ne že bych se bál časů příštích, ani že bych v ně doufal. Neboť za svého života jsem tolik zkusil a tolik ztratil, že marný strach mne nemůže znepokojit a jsem znechucen nadějí na nesmrtelnost, jako jsem znechucen bohy a králi. Tedy jedině pro sebe píši a tím – myslím – se liším ode všech, kdož psali přede mnou i kdož budou psát po mně.

Neboť vše, co bylo napsáno až doposud, bylo psáno buď pro bohy, nebo pro lidi. A řadím tedy faraony také mezi lidi, protože jsou našimi bližními v nenávisti i ve strachu, ve vášni i v zklamání. Ničím se od nás neliší, i když se řadí tisíckrát mezi bohy. A nechť se řadí mezi bohy tisíckrát – a opět tisíckrát – jsou lidmi, jsouce podobni druhým. Mají moc ukojit svou nenávist a uniknout svému strachu, ale tato moc je neušetří ani vášně, ani zklamání. Avšak vše, co bylo napsáno, bylo psáno z rozkazu králů, nebo aby se lichotilo bohům či aby se předkládalo lidem ošemetně k věření to, co se nikdy nestalo. Nebo dokonce, aby lidé myslili, že vše se stalo jinak, než tomu vskutku bylo. Nebo že účast toho či onoho na událostech je větší či menší, než vpravdě byla. V tom smyslu tvrdím, že vše, co bylo napsáno od pradávných dob až po tyto dny, bylo psáno pro bohy nebo pro lidi.

Vše je opět, jak bylo dříve, a nic není nového pod sluncem, a člověk se nemění, i když se mění jeho šat, ba i slova jeho řeči. Proto se domnívám, že se nebude psát jinak, než se posud psalo, neboť člověk sám se nemění. Lidé víří okolo lži jako mouchy na medovém koláči a jako kadidlo dýmá slovo vypravěče, jenž dřepí v hnoji na rohu ulice, ale lidé prchají před pravdou.

Já, Sinuhet, syn Senmuta, jsem nicméně znechucen lží ve dnech své staroby a svého zklamání. Proto píši jedině pro sebe a píši jen to, co jsem viděl na vlastní oči, nebo o čem jsem se přesvědčil, že mi bylo pravdivě vypravováno. V tom se liším ode všech, kteří žili přede mnou, i ode všech, kteří budou žít po mně. Neboť ten, jenž píše slova na svitek papyru, a ještě více ten, jenž dává rýt své jméno a své činy do kamene, žije v naději, že jeho slova budou čtena a že potomstvo oslaví jeho činy a jeho moudrost. Ale nic není hodno chvály v mých slovech, mé činy jsou nehodny uznání, má moudrost jest trpká mému srdci a nelíbí se nikomu. Děti nebudou psát má slova na hliněné tabulky, aby se cvičily v písmě. Lidé nebudou opakovat má slova, aby zmoudřeli mou moudrostí. Vždyť jsem se vzdal vší naděje, že bych byl kdy čten a pochopen.

Neboť ve své špatnosti jest člověk krutější a zatvrzelejší než říční krokodýl. Jeho srdce je tvrdší kamene. Jeho marnivost je lehčí prachu. Ponoř ho do řeky – když oschne jeho šat, je stejný jako předtím. Ponoř ho do zármutku a zklamání – když z něho vyjde, je stejný jako předtím. Mnoho převratů jsem viděl já, Sinuhet, za svého života, ale vše je opět, jak bylo dříve, a člověk se nezměnil. Jsou také lidé, kteří říkají, že to, co se děje, není podobno tomu, co se dělo kdy dříve, ale to jsou marné řeči.

Já, Sinuhet, jsem viděl, jak syn ubíjel k smrti svého otce na rohu ulice. Viděl jsem, jak se zvedli chudí proti bohatým a bohové proti bohům. Viděl jsem, jak se muž, který píval víno ze zlatých pohárů, sklání ve své bídě, aby dlaní pil vodu z řeky. Ti, kteří vážívali zlato, žebrali na rozích ulic a jejich ženy se prodávaly za měděný kroužek malovaným Nubijcům, aby mohly koupit chléb svým dětem.

Avšak tak tomu bylo i dříve. I za časů pastýřských králů žil ve stínu nádherných stanů člověk, jenž trávil své noci na udusané hlíně. I tehdy přicházeli cizinci a rozbíjeli hlavy dětí o domovní prahy a brali do otroctví ženy, které byly oblečeny do královského lnu. I tehdy byli ubíjeni muži, kteří si stavěli hroby v západních horách, a jejich těla byla házena do řeky.

Tak se nestalo nic nového před mýma očima, ale vše, co se stalo, stane se i v budoucnu. Ti, kteří přijdou po mně, budou podobni těm, kteří byli přede mnou. Jakpak by tedy mohli pochopit mou moudrost? Pročpak bych si měl přát, aby četli má slova?

Avšak já, Sinuhet, píši toto pro sebe, neboť poznání hryže mé srdce jako louh, i vyprchala všecka má radost z žití. Začínám své knihy ve třetím roce svého vyhnanství na pobřeží východního moře, kde se vystrojují lodi do země Punt, poblíže pouště, poblíže pohoří, kde kdysi králové brávali kámen pro své obrazy. Píši, protože víno je trpké mému jícnu. Píši, protože jsem ztratil touhu obveselovat se s ženami a protože ani zahrada, ani ryby v rybníce neobšťastňují mé oči. Za chladných nocí zahřívá černá dívka mé lože, ale nemám z ní potěšení. Zahnal jsem pěvce, neboť zvuk strunných nástrojů a fléten zraňuje mé uši. Proto píši já, Sinuhet, jenž nevím co počít se vším svým bohatstvím a s množstvím zlatých pohárů, myrhy, černého dřeva a slonoviny.

Neboť mám všecky tyto věci a nic mi nebylo odňato. Moji otroci se nadále obávají mé hole a strážci sklánějí hlavu a kladou ruce do výše kolenou přede mnou. Avšak panství mých kroků je vyměřeno a žádná loď zde nesmí přistát za přílivu. A proto já, Sinuhet, neucítím již nikdy vůni černé prsti za jarních nocí, a proto píši.

A přece ještě nedávno bylo mé jméno vepsáno do zlaté knihy faraonovy a bydlel jsem ve zlatém domě po pravici královské. Mé slovo mělo více váhy než řeči mocných země Kemet, šlechtici mi posílali dary a zlaté náhrdelníky zdobily mé hrdlo. Měl jsem vše, co si jen člověk může přát, ale žádal jsem víc, než může člověk obdržet. Hle, proto nyní jsem, kde jsem. Byl jsem vypovězen z Vesetu v šestém roce vlády Haremheba, abych byl ubit jako pes, kdybych se vrátil, abych byl rozdrcen jako žába mezi kameny, kdybych jen nohou vykročil z hranic, jež jsou mi vykázány. Takový je rozkaz krále, faraona, jenž byl kdysi mým přítelem.

Ale co se dá jiného očekávat od člověka nízkého původu, jenž poručil písařům vymazat v seznamu vládců jména předchozích králů a zapsat své rodiče do královské knihy jako šlechtice? Viděl jsem jeho korunovaci, viděl jsem, jak byla vložena na jeho hlavu koruna červená a bílá. A po šesti letech mne vyhnal. Avšak podle počítání písařů to byl třicátý druhý rok jeho panování. Vše, co bylo psáno kdysi a nyní, není-li to lež?

Tím, jenž žil v pravdě, tím jsem opovrhoval za jeho života pro jeho slabost a hrozil jsem se hrůzy, kterou šířil v zemi Kemet pro svou pravdu. Nyní jest jeho pomsta na mně, poněvadž i já chci žít v pravdě, zajisté že ne pro jeho boha, ale pro sebe sama. Pravda je ostrý nůž, pravda je nezhojitelná rána, pravda je louh, jenž zalévá srdce trpkostí. Proto ve dnech své mladosti a síly prchá člověk před pravdou do domů rozkoše a obluzuje své oči prací a mnohou činností, cestováním a radovánkami, mocí a stavbami. Ale přijde den, kdy ho pravda protne jako kopí, a potom již nepociťuje radosti z myšlení a z práce svých rukou, ale je sám, uprostřed svých bližních je sám, a bohové mu nepřinášejí nižádné pomoci v jeho samotě.

Já, Sinuhet, píši toto v plném vědomí, že mé činy byly špatné a mé cesty nesprávné, ale také v jistotě, že nikdo si nevezme poučení, bude-li náhodou číst má slova. Proto píši jen pro sebe sama. Nechť druzí smývají své hříchy v posvátné vodě Amonově! Já, Sinuhet, se očišťuji vypsáním svých činů. Nechť druzí dávají vážit lži svých srdcí na váze Usirově! Já, Sinuhet, vážím své srdce perem z rákosu.

Avšak než začnu své knihy, dovolím svému srdci, aby plakalo pláčem velikým, neboť hle, jak pláče mé zármutkem zčernalé srdce vyhnance:

Kdokoli pil jednou vodu Nilu, touží spatřit opět řeku Nil. Jeho žízeň se neuhasí vodou nižádné jiné země.

Kdokoli je narozen ve Vesetu, touží spatřit opět město Veset, neboť není na světě jediného města podobného Vesetu.

Kdokoli je narozen ve vesetské uličce, touží spatřit opět tuto uličku, v cedrovém paláci touží po hliněné chatrči, ve vůni myrhy a vzácných mastí touží po pachu hořícího lejna a na oleji opékaných ryb.

Vyměnil bych svůj zlatý pohár za hliněný džbán chudákův, jen kdybych mohl znovu šlapat měkkou hroudu země Kemet. Vyměnil bych svůj lněný šat za osmahlou kůži otroka, jen kdybych mohl uslyšet ještě šumot říčního rákosu v jarním vánku.

Nil se rozlévá, jako drahokamy vystupují města ze zelených vod, vlaštovky se vracejí, jeřábi se brouzdají v bahnu, ale mne tam není. Proč nejsem vlaštovkou, proč nejsem jeřábem mocných křídel, abych uletěl svým strážcům do země Kemet?

Vystavěl bych si hnízdo mezi pestrými sloupy chrámu Amonova, v zářícím zlatém lesku kamenných jehel, ve vůni kadidla a tučných obětí obřadních.

Vystavěl bych si hnízdo na střeše chudé lepenice. Voli táhnou smyky, řemeslníci lepí svitky z rákosu, obchodníci vyvolávají své zboží ke koupi, chrobák valí svou kuličku hnoje po dlážděné cestě.

Jasná byla voda mého mládí, sladké bylo mé bláznovství. Trpké a kyselé je víno stáří, a nejjemnější medový koláč nestojí za okoralou skývu mé chudoby.

Vraťte se zpět a rozvinujte se znovu přede mnou, vy zašlá léta! Amone, přejdi nebe od západu k východu, abych ještě jednou nalezl své mládí. Nemohu změnit jediného slova, nemohu předělat jediného činu. Ó, ty štíhlé pero z rákosu, ó, ty hladký svitku papyru, vraťte mi mé marné činy, mé mládí a mé bláznovství!

To napsal Sinuhet, vyhnanec chudší než všichni chudí země Kemet.

II

Senmut, jehož jsem nazýval otcem, byl lékařem chudých ve Vesetu. Kipa, již jsem nazýval matkou, byla jeho ženou. Neměli dětí. Až ve dnech jejich stáří jsem k nim přišel. Ve své prostotě řekli, že jsem darem od bohů, aniž tušili neštěstí, která jim ten dar měl přinést. Má matka Kipa mne pojmenovala Sinuhetem – podle jedné pohádky – neboť pohádky milovala, a myslila, že i já jsem k ní přišel proto, abych unikl nebezpečenstvím jako kdysi prý Sinuhet, jenž, zaslechnuv nedopatřením ve stanu faraonově hrozné tajemství, uprchl a prožil pak mnohá léta v cizích zemích a měl mnohá dobrodružství.

Avšak to bylo jen prostoduché povídání, výplod její dětinské mysli, a ona doufala pevně, že budu umět uniknout všem nebezpečenstvím, abych se vyhnul nezdarům. Tedy proto mne nazvala Sinuhetem. Vždyť kněží Amonovi říkají, že jméno je předpovědí. Proto snad mne mé jméno zavedlo do nebezpečenství a dobrodružství, ba i do cizích zemí. Proto snad mi mé jméno dalo poznat strašná tajemství, tajemství králů a jejich manželek, tajemství, která mohou přinést smrt. Nakonec snad učinilo ze mne mé jméno proklatce a vyhnance.

Avšak jak dětinská byla myšlenka nebohé Kipy, když mi dávala to jméno, tak dětinská byla i její představa, že jméno má jistý vliv na osud člověka. Můj osud byl by býval stejný, i kdybych se byl jmenoval Chepru, Chafre či Mose, o tom jsem přesvědčen. Nicméně nelze popřít, že Sinuhet byl vyhnán, kdežto Heb, Syn krahujce, byl korunován pod jménem Haremheb dvojitou korunou jako vladař Horní a Dolní země. Proto každý nechť si myslí, co chce, o předpovědi jmen. Každý pak čerpá ve své víře potěchu v protivenstvích a bolestech života.

Narodil jsem se za vlády velkého faraona třetího Amenhotepa, a téhož roku se narodil i ten, jenž chtěl žít v pravdě a jehož jméno se nesmí již vyslovit, poněvadž je to jméno prokleté, ačkoliv tehdy to ještě nikdo nevěděl. Proto veliký jásot zavládl v paláci při jeho narození a král obětoval bohaté oběti ve velkém Amonově chrámu, jejž sám dal postavit, a také lid se radoval, aniž tušil, co přijde. Velká manželka královská Tij totiž marně čekala syna, třebaže byla velkou manželkou královskou již po dvaadvacet let a třebaže její jméno bylo vyryto vedle jména králova v chrámech a na obrazech. Proto byl ten, jehož jméno se nesmí již vyslovit, prohlášen dědicem královské moci, sotvaže ho kněží obřezali.

On se však narodil v době setí, kdežto já, Sinuhet, jsem přišel na svět o něco dříve, v době největší záplavy. Ale neznám dne svého zrození, neboť jsem připlul po Nilu v malé lodičce z rákosu stmeleného smolou a má matka Kipa mě našla v pobřežní sítině u prahu svého domu – tak vysoko vystoupila tehdy voda. Vlaštovky právě přilétly a štěbetaly nad mou hlavou, ale já jsem byl tichý, i myslila Kipa, že jsem mrtev. Odnesla mne do domu a zahřívala u ohřívadla a dýchala do mých úst, až jsem začal tiše vrnět.

Můj otec Senmut se vrátil ze své pochůzky po nemocných, přinášeje si dvě kachny a měřici mouky. Zaslechl mé vrnění, i myslil, že Kipa našla kotě, a jal se ji plísnit.

Ale má matka řekla:

„To není kočka, nýbrž dítě! Raduj se, Senmute, muži můj, neboť se nám narodil syn!“

Otec se rozzlobil a nadal jí do sův, ale Kipa mne jemu ukázala, i dojala ho má bezmocnost. A tak mne přijali za svého a předstírali sousedům, že jsem se narodil z Kipy. Byla to její marná ješitnost, a nevím, zdali tomu lidé uvěřili. Kipa však si ponechala lodičku z rákosu, v níž jsem připlul, a zavěsila ji na strop nad mou kolébku. Otec vzal svou nejlepší měděnou vázu a donesl ji do chrámu, aby mne dal zapsat do Knihy narozených jako svého syna, z Kipy zrozeného. Sám mě však obřezal, neboť byl lékařem a obával se nože kněží, jenž zanechával hnisavé rány. Proto nedovolil, aby se mne dotkli. Ale učinil tak snad i ze šetrnosti, neboť jako lékař chudých nebyl nikterak bohatý.

Zajisté, že si nevzpomínám na všecky tyto věci sám, ale otec i matka mi je tak často vyprávěli – a vždy stejnými slovy – takže jim věřím, a nemám důvodu, proč bych si myslil, že mi lhali. Po celé své dětství jsem věřil, že byli opravdu mými rodiči, a žádný zármutek nezastínil mé dny. Řekli mi pravdu, jakmile mi ostříhali dětské kadeře a já se stal mladíkem. Učinili tak, ježto se báli bohů a měli je v úctě, a ježto otec nechtěl, abych žil celý svůj život ve lži.

Avšak nikdy jsem se nedozvěděl, kdo jsem, odkud jsem přišel, ani kdo byli moji rodiče. Přesto myslím, že jsem to uhodl z důvodů, které vyložím později, ačkoliv je to přece jen má vlastní domněnka.

S jistotou vím jen, že nejsem sám, kdo plul po řece v kolébce stmelené smolou. Veset se svými chrámy a paláci byl vskutku velké město, a chatrče se prostíraly do nedozírna okolo chrámů a paláců. V době velkých faraonů podmanil si Egypt mnohé země – a s velkolepostí a bohatstvím se změnily i mravy, přicházeliť do Vesetu cizí obchodníci a řemeslníci a stavěli tam také chrámy svým bohům. A jak velký byl přepych, bohatství a nádhera v palácích a chrámech, tak velká byla chudoba kolem hradeb. Mnoho chudých opouštělo své děti, avšak i mnohá bohatá žena, jejíž muž byl na cestách, posílala dolů proudem znamení svého cizoložství. Snad jsem byl odložen ženou lodníka, která klamala svého muže se syrským obchodníkem. Snad jsem byl dítě cizincovo, ježto jsem nebyl obřezán. Když byly mé dětské kadeře ostříhány a matka je uložila do malé dřevěné skříňky k mým prvním opánkům, pohlížel jsem dlouho na lodičku z rákosu, kterou mi ukázala. Rákos její byl zažloutlý a polámaný a zcela začouzený sazemi z ohniště. Byl vázán čihařskými uzly – toť vše, co zjevoval o mých rodičích.

Tak se stalo, že mé srdce dostalo svou první ránu.

III

Když se přibližuje stáří, zalétá mysl jako pták ke dnům dětství. V mé paměti září mé vlastní dětství průzračným jasem, jako by tehdy bylo bývalo vše lepší a krásnější než nyní. V tom není rozdílu mezi bohatými a chudými, neboť zajisté nikdo není tak ubohý, aby jeho dětství nemělo záblesku světla a radosti, když na ně vzpomíná ve dnech své staroby.

Můj otec Senmut bydlel poblíž hradeb chrámu, v hlučné a chudé čtvrti města. Nedaleko jeho domu bylo velké, kameny dlážděné přístaviště, kde nilské lodi vykládaly své zboží. V úzkých uličkách vítaly námořníky krčmy s pivem a vínem, jakož i domy rozkoše, kam i bohatci ze středu města se dávali někdy zanést ve svých nosítkách. Našimi sousedy byli výběrčí daní, poddůstojníci, převozníci a několik kněží pátého stupně. Tvořili s mým otcem výkvět této chudé čtvrti stejně, jako zdivo ční nad hladinu vod.

Náš dům byl prostranný ve srovnání s chudičkými lepenicemi, jež vroubily v neutěšených řadách úzké uličky. Před domem byla dokonce zahrádka na několik kroků, kde rostla sykomora, zasazená mým otcem. Akáciové křoví ji oddělovalo od ulice a byla v ní i kamenná nádrž, jež nám byla rybníčkem, ale jež se naplňovala vodou jen v době záplavy. Měli jsme čtyři místnosti, v jedné z nich připravovala matka pokrmy. Jídávali jsme v loubí, kam se také vcházelo z jizby, v níž otec vyšetřoval nemocné. Dvakrát v týdnu přicházel matce na pomoc uklízeč, protože měla ráda čistotu. A prádlo vytloukala pradlena jednou týdně na břehu řeky.

V této neklidné chudé čtvrti, zaplavované čím dále tím více cizinci – a jejíž zkaženost se mi zjevila až v mém dospívání – tvořili můj otec a jeho sousedé jakousi spoj s minulostí a s jejími úctyhodnými zvyky. Když se ve městě již uvolnily mravy bohatců a velmožů, on a jemu rovní zůstávali neochvějně oddáni starému Egyptu, úctě k bohům, čistotě srdce a nezištnosti. Bylo by se dalo říci, že v protikladu ke své čtvrti a k lidem, mezi nimiž jim bylo žít a vykonávat svá řemesla, chtěli zdůraznit svými zvyky a svým chováním, že nejsou z nich.

Ale proč vyprávět tyto věci, které jsem sám pochopil až mnohem později? Proč si nepřipomenout spíše vrásčitý kmen sykomory a šustění jejího listí, když jsem ležel v jejím stínu, chráněn před úpalem slunečním? Proč si nepřipomenout svou nejlepší hračku, dřevěného krokodýla, kterého jsem táhl za provázek po dlážděné ulici a který za mnou klapal dřevěnou tlamou a ukazoval červeně pomalovaný jícen? Udivené děti sousedů se shlukovaly kolem mne. Dostal jsem mnohé medové koláčky, mnohé lesklé kamínky a měděné drátky, dovolil-li jsem dětem, aby jej táhly a s ním si hrály. Jen děti šlechticů měly podobné hračky, ale můj otec jej dostal darem od jednoho královského truhláře, kterého vyléčil teplými obklady z vředu, kvůli němuž si nemohl sednout.

Ráno mne matka vodívala na zelný trh. Pravda, nekupovávala mnoho, ale mohla věnovat dobu jednoho překapání hodin vybírání jediného svazečku cibule a celičká dopoledne mnohých dní, když šlo o nové opánky. Uhadovalo se z jejích slov, že žije v určitém blahobytu a že chce jen nejlepší jakost. Avšak jestliže nekupovala vše, co okouzlovalo její oči, bylo to proto, že mne chtěla vychovat v šetrnosti. A tak říkávala:

„Bohatým není ten, kdo má zlato a stříbro, ale ten, kdo se spokojuje s málem.“

Ujišťovala mne o tom, ale její dobré staré oči obdivovaly v téže chvíli barevné vlněné látky ze Sidonu a Gebalu, jemné a lehké jako peří. Její hnědé ruce, ztvrdlé prací, hladily něžně šperky ze slonoviny i pštrosí péra. To vše byla jen marnivost a zbytečnost, ujišťovala mne a sebe zároveň. Má dětská mysl se však bouřila proti tomuto učení a byl bych si velmi přál mít opici, která objímala svého pána kolem krku, nebo pestrého ptáka, který vykřikoval syrská a egyptská slova. A nic bych byl nenamítal proti náhrdelníkům či opánkům se zlatými sponami. Teprve mnohem později jsem pochopil, že chudák stará Kipa si nevýslovně po celý život přála být bohatou.

Ale protože byla jen manželkou lékaře chudých, utišovala svá snění pohádkami. Večer před spaním mi potichounku vyprávívala všecky, jež znala. Vypravovala o Sinuhetovi a o ztroskotanci, jenž se vrátil od krále hadů s nesmírným pokladem. Vypravovala o bozích a o čarodějích, o kouzelnících a o dávných faraonech. Otec často bručíval a prohlašoval, že mi zasévá do mysli hloupé a pošetilé myšlenky, ale jakmile začal chrápat, pokračovala matka ve svém vyprávění pro potěšení vlastní stejně jako mé. Vzpomínám si ještě na ty dusné letní večery, kdy lůžko pálilo pod nahým tělem a kdy spánek nepřicházel, slyším ještě její tichý, uspávající hlas, jsem znovu v bezpečí její blízkosti. Má vlastní matka by nebyla mohla být lepší a něžnější ke mně než prostá a pověrčivá Kipa, u níž slepí a chromí vypravěči vždy byli jisti dobrým obědem.

Pohádky obšťastňovaly mou mysl a byly protiváhou živé ulici, zamořené mouchami a nasáklé nesčetnými pachy a zápachy. Občas k nám vítr zanesl od přístavu vzrušující vůni cedrů a pryskyřice a naplnil jí celou uličku. Nebo také kapka vonné masti skanula z hlavy vznešené paní, jak se vykláněla z nosítek, aby vyplísnila uličníky. Večer, když zlatý člun Amonův klesal za západní pahorky, vycházel ze všech loubí a ze všech chatrčí pach opékaných ryb, mísící se do vůně čerstvého chleba. Tuto vůni chudé čtvrti vesetské jsem se naučil milovat od svého dětství a nemohu na ni zapomenout.

A při jídle v loubí mi otec dával také svá první ponaučení. Unaveným krokem vešel na zahrádku z ulice nebo také ze své jizby, šat načichlý léky a mastmi. Matka mu nalila vodu na ruce, i usedli jsme na sedátka k jídlu a matka nás obsluhovala.

Tu se stávalo, že po cestě přešel řvoucí hlouček námořníků, opilých pivem, kteří otloukali stěny našeho domu svými holemi a zastavovali se, aby vykonali svou potřebu pod našimi akáciemi. Otec neřekl nic, dokud se muži nevzdálili. Až potom mne poučoval:

„Jen ubohý Nubijec nebo špinavý Syřan koná svou potřebu na ulici. Egypťan tak činí uvnitř domu.“

Nebo říkával:

„Víno je dar bohů pro radost srdce, jestliže se ho užívá s mírou. Jeden pohár neškodí nikomu, dva rozvazují jazyky, ale kdokoli ho vypije celý džbán, probudí se ve škarpě ulice, oloupen a pokryt modřinami.“

Občas pronikla do loubí prudká vůně, to když šla kolem krásná paní v průsvitné říze, malovaných tváří, rtů a obočí, v očích vlhký záblesk, který se nevidí nikdy v očích cudných žen. Když jsem na ni očarován pohlížel, říkával mi otec vážně:

„Chraň se žen, jež ti říkají krásný jinochu a jež tě k sobě vábí, neboť jejich srdce je síť a past a jejich lůno pálí více než oheň.“

Je-li pak divné, že po těchto ponaučeních jsem se ve své dětské mysli hrozil džbánů vína i krásných žen, jež se nepodobají jiným ženám? Ale zároveň mne k nim vábil nebezpečný půvab toho, co zastrašuje.

Byl jsem ještě maličký, když mi otec dovolil, abych mu pomáhal při léčení. Ukázal mi své nástroje, nože a nádoby s léky a naučil mne jich užívat. Když vyšetřoval nemocného, stával jsem u něho, podával mu misku s vodou, obvazy, masti a vína. Matka – jako všechny ženy – nerada viděla rány a vředy a nikdy nedovedla pochopit můj dětský zájem o nemoce. Dítě nechápe bolesti a utrpení, dokud je samo nezakusilo. Proříznutí vředu bylo pro mne nanejvýš napínavou věcí, a hrdě jsem vykládal chlapcům o všem, co jsem viděl, abych vzbudil jejich úctu. Jakmile přišel nový nemocný, sledoval jsem bedlivě pohyby a otázky otcovy až do chvíle, kdy řekl „nemoc je vyléčitelná“ nebo „budu tě léčit“. Ale byli také nemocní, u nichž soudil, že je vyléčit nemůže. Tu napsal několik řádek na proužek papyru a poslal chorého do Domu života.

Když takový nemocný odešel, povzdychl otec, potřásl hlavou a řekl:

„Chudák!“

Otcovi nemocní nebyli jen chudí. Z domů rozkoše mu přinášeli někdy, obyčejně večer, muže v šatech z jemného lnu, aby je obvázal, ba i velitelé syrských lodí přicházeli k němu s vředy nebo s bolestmi zubů.

Tak jsem nebyl nikterak překvapen, když jednoho dne vešla k otci manželka kořenáře, ozdobena šperky a náhrdelníkem z drahokamů různých barev. Vzdychala a naříkala a vypočítávala všechny své bolesti otci, jenž jí pozorně naslouchal. Byl jsem velmi zklamán, když otec vzal nakonec proužek papyru, neboť jsem doufal, že bude moci vyléčit tuto nemocnou, což by nám bylo vyneslo hodně pamlsků.

Proto jsem vzdychl, potřásl hlavou a zašeptal zase já:

„Chudák!“

Nemocná žena ustrašeně vyskočila a hleděla s úzkostí na otce, avšak otec opsal na proužek několik starodávných znaků a obrazů ze starého, zašlého svitku, nalil oleje a vína do poháru, namočil proužek, až se černidlo ve víně rozpustilo, slil nápoj do hliněného džbánečku a podávaje jej ženě, doporučil jí, aby jej užila, kdykoli ji bude bolet hlava či žaludek. Když vyšla, podíval jsem se tázavě na otce. Byl zmaten, odkašlal si a řekl:

„Je mnoho nemocí, které může vyléčit černidlo, použité jako mocné kouzlo.“

Více neřekl, jen po chvíli zabručel jako pro sebe:

„V žádném případě nemůže tento lék nemocné uškodit.“

Když mi bylo sedm let, dostal jsem chlapeckou bederní roušku a matka mne vedla do chrámu, abych se zúčastnil obětování. Vesetský chrám Amonův byl tehdy nejvelkolepějším chrámem v celém Egyptě. Od chrámu a jezera boha luny vedlo přes celé město dvojité stromořadí, vroubené kamennými obrazy boha o beraní hlavě. Chrámový prostor obkličovaly mohutné cihlové hradby, a chrám se všemi svými stavbami byl jako město ve městě. Na vrcholku průčelních zdí, vysokých jako hora, vlály barevné korouhve a obrovské podoby králů stály na stráži z obou stran měděné brány.

Vešli jsme bránou a prodavači Knih mrtvých počali naléhat na matku, šeptajíce nebo vykřikujíce své nabídky. Matka mne odvedla podívat se na dílny truhlářů a na dřevěné sošky otroků a služebníků, kteří – díky zaříkadlům kněží – budou v záhrobí pracovat za své majitele, aniž tito pohnou prstem. Ale proč mluvit o tom, co každý ví, když je vše opět při starém a když srdce lidské se nemění? Matka zaplatila za účast na obětování, i viděl jsem, jak kněží v bílých řízách obratnými pohyby zabíjejí obětní zvíře a čtvrtí býka, jenž měl ještě mezi rohy na třtinovém provázku úřední pečeť, dosvědčující, že byl bez poskvrny a bez jediného černého chlupu. Kněží byli tuční a posvěcení a jejich oholené hlavy svítily olejem. Několik set diváků bylo přítomno obětování, ale kněží jim skoro nevěnovali pozornost, nýbrž rozmlouvali po celou dobu obřadů jen mezi sebou. Pokud jde o mne, prohlížel jsem si obrazy bitev na stěnách chrámu a obdivoval obrovské sloupy. A nechápal jsem nikterak matčino dojetí, když mne vedla – oči plny slz – zpět domů. Zula mi dětské střevíce a obula nové opánky, které mi byly nepohodlné a tlačily mne, dokud jsem si na ně nezvykl.

Když jsem si na to naříkal, usmál se můj otec dobrácky a řekl, že chlapec z dobré rodiny nemůže chodit bos po městě, natolik že se časy změnily. I vypravoval, že za jeho děda vznešení pohlaváři nosili opánky zavěšeny na hrdle a chodili bosi. Mravy byly tehdy prostší a zdravější než nyní. Ženám dostačoval oděv bez rukávů, úzký, kdežto nyní každá vážená paní, která dbá na svou důstojnost, obléká se do širokých říz a pestrých náhrdelníků. Dříve byli směšnými muži, kteří chodili v naškrobených a vrapovaných řízách se širokými rukávy. Vskutku, děd by dnes ani nepoznal město Veset, kdyby vstal ze svého hrobu, ba sotva by porozuměl každodenní mluvě Veseťanů, natolik je nyní jazyk promíšen syrskými slovy a názvy. Čím více užívá člověk cizích slov, tím se pokládá za vzdělanějšího, řekl otec.

Po jídle položil svou tlustou, ale obratnou ruku vážně na mou hlavu a pohladil zlehka jemné kadeře na spáncích.

„Je ti sedm let, Sinuhete,“ pravil, „musíš se rozhodnout, čím chceš být.“

„Vojákem,“ odpověděl jsem hned a nechápal jsem zklamání, jež se objevilo na jeho dobré tváři. Vždyť nejlepší hry chlapců na ulici jsou na války, a viděl jsem také skutečné vojáky cvičit se zbraněmi a bojovat před jejich domy, viděl jsem vyjíždět z města válečné vozy s vlajícími chocholy a s drkotajícími koly. Nemohlo být hrdinštější a skvělejší životní dráhy, než byla dráha vojenská. A pak – voják nepotřeboval umět psát, to byl můj hlavní důvod, neboť starší chlapci vypravovali strašlivé věci, jak je písmo těžké a jak krutě tahají učitelé žáky za vlasy nad čelem, když rozbijí někdy nedopatřením hliněnou tabulku nebo zlomí neobratnými prsty třtinové pero.

Otec nebyl asi ve svém mládí příliš nadán, jinak by to byl přivedl v životě dále než jen na lékaře chudých. Ale byl svědomitý a neškodil svým nemocným a za dlouhá léta si nashromáždil mnohé zkušenosti. Věděl také, jak jsem citlivý a tvrdohlavý, a tak neodporoval mým slovům.

Ale po chvíli požádal matku o džbán, vešel do své jizby a naplnil jej laciným vínem.

„Pojď, Sinuhete,“ pravil a vzal mne za ruku a vedl k řece. Udiven, šel jsem s ním.

Na nábřeží se zastavil a pozoroval pramici, z níž vynášeli zpocení nosiči na ohnutých hřbetech zboží zašité do rohoží. Slunce uléhalo za pahorky na Město mrtvých. My byli unaveni již tím pohledem, ale muži skládali neustále, těžce oddychujíce a zaliti potem. Dozorce je pobízel bičem a písař, klidně usazen pod stříškou, zapisoval každý náklad.

„Chtěl bys být jako oni?“ zeptal se otec.

Tato otázka se mi zdála hloupou a neodpověděl jsem na ni, jen jsem se udiveně na otce podíval, protože opravdu nikdo si nemohl přát stát se podobným těmto nosičům.

„Lopotí se do úpadu od samého rána do pozdního večera,“ pravil můj otec Senmut. „Jejich kůže je ztvrdlá jako kůže krokodýla a jejich ruce jsou drsné jako pracky krokodýlovy. Teprve až nastane noc, mohou se vrátit do svých ubohých lepenic, a jejich potravou je skýva chleba, cibule a hlt kyselého piva. Takový je život nosičů. Takový je také život rolníka. Takový je život všech, kdož pracují rukama. Nezávidíš jim, že ne?“

Potřásl jsem hlavou a v rozpacích na něho pohleděl. Chtěl jsem se stát vojákem a nikoli nosit těžká břemena či vybírat bahno ze struh, zavodňovat pole a pást ovce.

„Ti všichni by rádi změnili svůj osud,“ řekl otec vážně. „Po smrti budou jejich těla v nejlepším případě nasolena a zahrabána do písku. Nečeká je ani nesmrtelnost, ani radostný život v západní zemi jako všecky ty, kteří si mohou postavit trvalý hrob a kteří mají možnost dát si zaopatřit svá těla, aby na věky odolala zkáze. Čím to je, zdalipak to víš, Sinuhete?“

Brada se mi roztřásla, i hleděl jsem na Město mrtvých, nad nímž zapadající slunce zbarvovalo bílé chrámy faraonů dokrvava, neboť jsem již věděl, kam otec míří.

„Neumějí psát,“ pokračoval otec vážně. „V životě ani ve smrti to nikam nepřivedou, protože neumějí psát.“

Nadzvedl významně džbán ve své ruce, ohlédl se, jako by se bál, že nám jde Kipa v patách, a pak se trochu napil, otřel si ústa a vzal mne opět za ruku a šli jsme dále. Šel jsem se stísněným srdcem, ale stále ještě rozhodnut, že ze mne bude voják.

„Otče,“ řekl jsem, kráčeje vedle něho, „život vojáků je pohodlný. Bydlí ve velkých domech a jedí dobrá jídla, večer popíjejí víno v domech rozkoše a ženy na ně hledí se zalíbením. Nejlepší z nich nosí zlatý řetěz na krku, i když neumějí psát. Z válečných výprav si přinesou velikou kořist a otroky, kteří pracují pro ně a kteří provozují řemesla pro jejich zisk. Proč tedy bych se nemohl stát vojákem?“

Otec však neodpověděl a zrychlil krok.

Až u velkého smetiště, v hejnu much, které bzučely kolem nás, se sklonil a nahlédl do nizoučké chatrče.

„Antefe, příteli, jsi tam?“ pravil – a ven vyšel o hůl se opírající stařec, hmyzem ohryzán, pravou ruku uťatu až u ramene a bederní roušku ztuhlou špínou. Jeho obličej byl stářím vyschlý a svraštělý, ústa bez zubů.

„Je to … je to sám Antef?“ ptal jsem se šeptem otce, pohlížeje ustrašeně na muže. Neboť Antef byl hrdina, jenž se zúčastnil výprav třetího Thutmose, největšího z faraonů, do Sýrie a vyprávělo se mnoho pověstí o jeho hrdinských činech a o odměnách, jež za ně od faraona dostal.

Stařec zvedl ruku k vojenskému pozdravu a otec mu podal džbán vína. Usedli na zem, neboť Antef neměl ani sedátka před svým domem, a třesoucí se rukou pozvedl džbán ke rtům a pil dychtivě, dávaje pozor, aby ani kapička neukápla na zem.

„Můj syn Sinuhet chtěl by se stát vojákem,“ pravil otec s úsměvem. „Přivedl jsem ti ho, Antefe, protože jsi jediný žijící hrdina velkých válek, abys mu vyprávěl o slavném životě vojáků a o jejich hrdinských činech.“

„U Sutecha a Baala, a u všech ostatních ďáblů,“ vykřikl stařec v ostrém smíchu, přivíraje oči, aby mne lépe viděl. „Zbláznil se ten chlapec?“

Jeho bezzubá ústa, vyhaslé oči, houpající se pahýl ramene a zbrázděná špinavá prsa byla tak hrůzná, že jsem se schoval za otce a přidržel se jeho rukávu.

„Chlapče, chlapče!“ zvolal Antef a chechtal se. „Kdybych měl jediný hlt vína za každou kletbu, kterou jsem proklel svůj život a ubohý osud, jenž učinil ze mne vojáka, mohl bych jimi naplnit jezero, které prý dal faraon vyhloubit pro potěšení své manželky. Neviděl jsem je, ježto nemám prostředků, abych se dal převézt přes řeku, ale nepochybuji o tom, že by se to jezero naplnilo a že by zůstalo ještě mnoho džbánů, aby se opilo celé vojsko.“

A napil se opět zhluboka.

„Ale,“ řekl jsem a brada se mi chvěla, „řemeslo vojenské je nejúctyhodnější ze všech.“

„Úcta a proslulost,“ pravil Thutmosův hrdina Antef, „nejsou nic jiného než hnůj, pouhý hnůj, který živí jen mouchy. Po celý svůj život jsem se navyprávěl mnoho lží o válkách a o svých hrdinských činech, abych vytáhl hlt vína z hňupů, kteří mi naslouchali s otevřenými ústy, ale tvůj otec je poctivý muž, i nechci ho klamat. A proto ti pravím, chlapče, že vojenské řemeslo je ze všech nejposlednější a nejbídnější.“

Víno vyhladilo vrásky v jeho obličeji a rozzářilo jeho ubohé stařecké oči. Posadil se a sevřel si hrdlo svou jedinou rukou.

„Pohleď, chlapče,“ křičel, „tento hubený krk byl ozdoben pětinásobnými zlatými náhrdelníky. Svou vlastní rukou je zavěšoval faraon na mé hrdlo. Kdo může sečíst usekané ruce, které jsem nakupil před jeho stanem? Kdo první vystoupil na hradby Kadeše? Kdo se vrhal jako zuřivý slon doprostřed nepřátelských řad? Já jsem to byl, já, Antef, hrdina – a kdo je mi dnes za to povděčen? Mé zlato odešlo cestou všeho pozemského a otroci, které jsem dostal jako válečnou kořist, utekli nebo zemřeli v bídě. Má pravá paže zůstala v zemi Mitannu, a dávno již bych žebral na rozích ulic, kdyby mi dobří lidé nepřinášeli suché ryby a pivo, abych vyprávěl jejich dětem pravdu o válkách. Jsem Antef, velký hrdina, ale pohleď na mne, chlapče! Mé mládí zůstalo v poušti, v hladu, v bolestech a v utrpení. Tam se rozplynulo maso mých údů, tam ztuhla má kůže, tam se stalo mé srdce nad skálu tvrdším. A co horšího, v bezvodých pouštích vyschl můj jazyk a jsem nyní nemocen věčnou žízní jako každý voják, jenž se vrátí živ z dalekých výprav. Proto byl můj život ode dne, kdy jsem ztratil svou paži, jako propast smrti. A to nechci ani připomínat bolest ran a utrpení způsobené ranhojiči, když nořili můj pahýl do vroucího oleje, jak tvůj otec dobře ví. Kéž je tvé jméno požehnáno, Senmute, tys spravedlivý a dobrý, ale tvé víno je dopito.“

Stařec se odmlčel, chvíli těžce oddychoval, pak se opět posadil na zem a obrátil džbán smutně dnem vzhůru. Divoké plameny v jeho očích pohasly a byl to opět starý, nešťastný muž.

„Voják však nepotřebuje umět psát,“ odvážil jsem se zašeptat.

„Hm,“ zabručel Antef a podíval se po očku na otce. Otec sňal rychle měděný kroužek ze svého zápěstí a podal jej starci. Ten zavolal, i přiběhl ušpiněný chlapec, vzal kroužek a džbán a šel do krčmy koupit další víno.

„Neber z nejlepšího,“ volal za ním Antef, „vezmi kyselé, dostaneš ho víc.“

A pozorně se na mne zadíval.

„Máš pravdu,“ pravil, „voják nepotřebuje umět psát, musí jen umět se bít. Kdyby uměl psát, stal by se vojevůdcem a dával by rozkazy i tomu nejudatnějšímu vojáku. Neboť každý, kdo umí psát, je dobrý k tomu, aby poroučel vojákům, a ani setnina mužů se nesvěří veliteli, který neumí naškrábat muší nožky na papyr. Jakápak je radost ze zlatých řetězů a vyznamenání, když je člověk pod velením nějakého pisálka? Ale už je tomu tak a bude tomu tak vždy. A proto, milý chlapče, chceš-li poroučet vojákům a je vést, nauč se nejdříve psát. Potom se budou před tebou sklánět i ti se zlatými řetězy a otroci tě ponesou do boje na nosítkách.“

Ušpiněný chlapec se vrátil se džbánem a s ještě jednou plnou nádobou. Obličej starcův zazářil radostí.

„Tvůj otec Senmut je dobrý muž,“ řekl vlídně. „Umí psát a léčil mne, když jsem začínal vidět krokodýly a hrochy ve dnech síly a štěstí a když mi nechybělo vína. Je dobrý muž, třebaže je jen lékařem a nedovede ani napnout luk. Díky mu.“

Pozoroval jsem s úzkostí džbán, jejž Antef div nespolkl, a netrpělivě jsem tahal otce za jeho široký, léky potřísněný rukáv, neboť jsem se bál, abychom se pod vlivem vína neprobudili plni modřin někde na rohu ulice. Otec Senmut také pozoroval džbán, lehce vzdychl, a vzav mne za ruku, odváděl mne pryč. Antef začal zpívat chraptivým, stařeckým hlasem nějakou syrskou válečnou píseň, a nahý, sluncem dotmava opálený uličník se dal do smíchu.

Avšak já, Sinuhet, jsem pochoval svůj sen stát se vojákem a nikterak jsem neodporoval, když mne nazítří otec s matkou odváděli do školy.

IV

Otec ovšem neměl prostředků, aby mne poslal do velkých škol chrámových, kde se vzdělávali synové šlechticů, bohatců a kněží vyšších stupňů, ba někdy i jejich dcery. Mým učitelem byl starý kněz Onech, který bydlel o několik málo uliček od nás a jenž vyučoval ve svém polorozpadlém loubí. Jeho žáky byly děti řemeslníků, obchodníků, přístavních dozorců a poddůstojníků, z nichž ctižádostiví rodiče chtěli mít písaře. Onech byl kdysi účetním skladů nebeské Mut a byl nejpovolanějším, aby učil základům písma děti, jež později budou zapisovat váhu zboží, množství obilí, počet dobytka či účty za zásobování vojska. Takových škol bylo na desítky a stovky v městě Vesetu, největším městě světa. Vyučování mnoho nestálo, neboť žákům bylo jen vyživovat starého Onecha. Za chladných večerů mu přinášel syn uhlíře dřevěné uhlí pro jeho ohřívadlo, syn tkalce ho zaopatřoval oděvem, syn obchodníka s obilím ho zásoboval moukou a můj otec ošetřoval jeho stařecké neduhy a dával mu – aby utišil jeho bolesti – výtažky z léčivých bylin, máčených ve víně.

Tyto závislosti činily z Onecha trpělivého učitele. Chlapec, jenž usnul na své tabulce, musel nazítří přinést staříkovi místo jiného trestu nějakou pochoutku. Někdy mu přinesl syn obchodníka s obilím džbán piva a toho dne jsme pozorně naslouchali, neboť starý Onech se pustil do vyprávění kouzelných pohádek o zásvětí a o nebeské Mut, o Ptahovi, staviteli všehomíra, i o ostatních bozích, kteří mu byli známi. Pochechtávali jsme se a myslili, že jsme ho přiměli zapomenout na nesnadné úkoly a nudné znaky písma pro celý den. Až teprve mnohem později jsem pochopil, že starý Onech byl moudřejší a lépe nám rozuměl, než jsme si myslili. Jeho vyprávění, jež oživoval svou zbožnou obrazotvorností, mělo určitý cíl. Učil nás tak vlastně mravním zákonům starého Egypta. Žádný špatný čin neunikne trestu. Bez milosti bude každé srdce lidské váženo před vznešeným soudem Usirovým. Každý, jehož zlé skutky vyjdou najevo na váze boha se šakalí hlavou, bude vydán na pospas Požírači, který má podobu krokodýla a hrocha zároveň, avšak jest ještě hrůznější než ti oba dohromady.

Vypravoval nám také o Tom-jenž-hledí-vzad, obávaném převozníku, jenž převáží přes zásvětní vody a bez jehož pomoci žádný nebožtík se nemůže dostat do země blažených. Tento převozník hledí vždy vzad a nikdy vpřed ve směru loďky jako pozemští převozníci na Nilu. Onech nás naučil nazpaměť vhodným průpovídkám na usmíření a podplacení, jimiž jsme si měli naklonit Toho-jenž-hledí-vzad. Museli jsme je opisovat ve znacích a také psát zpaměti. Opravoval naše chyby s mírnými výtkami. Vždyť nejmenší nedopatření by nám mohlo znemožnit veškeren šťastný život v zásvětí! Kdybychom podali Tomu-jenž-hledí-vzad svitek poskvrněný byť i jedinou chybou, museli bychom bez milosti bloudit jako stíny od věčnosti do věčnosti na břehu temné řeky, anebo ještě hůře – spadli bychom do příšerných propastí zásvětních!

Několik roků jsem chodil do Onechovy školy. Byla to otcova vůle. Podle něho nikdo nemohl být přinucen k povolání, jež by mu bylo proti mysli. Kdybych se nebyl ukázal nadaným, nechtěl mne nutit předem k tomu, abych se stal písařem. Jestliže bych se pak projevil pilným a učenlivým, měl mne později Onech doporučit do chrámové školy, kde by se mi otevřela dráha života, o níž otec snil. Avšak kdyby se tak nestalo, zůstala by mi možnost živit se jako účetní či jako nějaký písaříček, nebo snad bych se mohl dostat na dráhu vojenskou jako účetní vojenských skladů potravin. Toto vše mi ovšem tehdy ještě známo nebylo.

Nejmilejším druhem z Onechovy školy byl mi o dva roky starší Thutmose, syn velitele válečných vozů. Již od dětství si zvykal opatrovat koně a bojovat. Jeho otec, jehož velitelské důtky byly ozdobeny měděnými dráty, chtěl mít z něho vyššího vojevůdce, a proto se Thutmose musel učit psát. Avšak jeho jméno, jméno slavného Thutmosa, nebylo předpovědí, jak jeho otec doufal. Neboť ve škole se chlapec přestal zajímat o házení kopím i o cvičení válečných vozů. Naučil se lehce znakům písma, a když se ostatní pracně mořili s úkoly, kreslil si na svou tabulku obrázky. Kreslil válečné vozy a koně vzpínající se na zadních nohou a také bojující vojáky. Přinesl si hlínu do školy a vyhnětl za pivního vypravování Onechova velmi směšnou podobu Požírače, jak se chystá pozřít svou dokořán rozevřenou tlamou malého lysého človíčka, jehož ohnutý hřbet a kulaté břicho jasně prozrazovaly Onecha. Onech se však nerozhněval. Nikdo se nemohl rozhněvat na Thutmosa. Měl širokou tvář prostých lidí a jejich krátké, rozpláclé nohy, ale jeho oči měly stále výraz nakažlivé veselosti a jeho obratné ruce hnětly z hlíny zvířata a ptáky, kteří nás nesmírně bavili. Nejdříve jsem toužil po jeho přátelství pro jeho příslušnost k vojsku a naše přátelství vytrvalo, i když neprojevoval ani nejmenší ctižádosti po životní dráze vojenské.

A jednou se stal zázrak. A stal se tak náhle, že si dovedu vybavit ještě dnes onen okamžik, jenž byl jako zjevení. Bylo to jednoho svěžího jarního dne, ptáci šveholili ve vzduchu a čápi opravovali svá hnízda na střechách lepenic. Vody opadly a země zářila jásavou zelení. V zahradách se sila semena a sázely stromy. Byl to den nezkrotných, divokých dobrodružství a my nevydrželi ani chvilku sedět klidně v pobořeném loubí Onechově, z jehož stěn se klepnutím udrolovaly kusy hliněných nepálených cihel. Kreslil jsem roztržitě nudné znaky a písmena, která se ryjí do kamene, a vedle nich odpovídající zkratky pro psaní na svitky papyru. A najednou buď zapomenuté slovo Onechovo či něco podivného ve mně samém mi oživilo slova a znaky. Z obrazu vyvstalo slovo, ze slova slabika, ze slabiky písmeno. Skládaje písmena obrazů, tvořil jsem nová živá slova, která neměla nic společného s obrazy. Nejprostší zalévač může porozumět obrazu, ale jedině ten, kdo umí číst, může rozluštit dva spojené obrazy. Myslím, že všichni, kdož se učili umění psát a číst, pochopí zážitek, o němž mluvím. A tento zážitek byl pro mne opravdovým dobrodružstvím, napínavějším a kouzelnějším než plaše ukradené granátové jablko z ovocnářova košíku, sladším než sušená datle, lahodným jako voda žíznivému.

Od toho okamžiku nebylo třeba mne povzbuzovat. Začal jsem hltat Onechovo vědění, jako suchá země pije vodu nilských záplav. Rychle jsem se naučil psát. Pak jsem se naučil číst, co napsali druzí. Třetího roku jsem již mohl slabikovat dávné svitky a předčítat druhým poučné povídky, aby je psali.

V této době jsem také zjistil, že se nepodobám ostatním. Můj obličej byl užší, má pleť bělejší a údy jemnější, než měli jiní chlapci. Vypadal jsem spíše jako dítě šlechtické než jako dítě z lidu, mezi nímž jsem žil, a kdybych byl býval jinak oblečen, jsem si jist, že by mne nikdo nebyl rozeznal od těch chlapců, které nosili otroci v nosítkách či provázeli po ulicích. To bylo také příčinou mnohých mých nesnází. Syn obchodníka s obilím mne brával kolem krku a choval se ke mně jako k dívce, takže jsem ho musel rýpat rydlem. Jeho blízkost mi byla protivná, protože šeredně páchl. Zato jsem vyhledával společnost Thutmosa, který se mne nikdy nedotýkal.

Jednou mi řekl nesměle:

„Budeš-li mi sedět, tak udělám tvůj obraz.“

Odvedl jsem ho domů a on pod sykomorou na dvoře zanedlouho vyhnětl z hlíny obraz, jenž se mi podobal, a rydlem vyryl naň písmeny mé jméno.

Má matka Kipa nám přinesla koláče, ale ulekla se velice, když spatřila tu podobu, a řekla, že je to čarodějnictví. Otec však prohlásil, že Thutmose by se mohl stát královským umělcem, kdyby se mu podařilo dostat se do chrámové školy. Z žertu jsem se uklonil před Thutmosem a dal ruce do výše kolenou, jak se zdraví šlechtici. Oči Thutmosovy zazářily, leč on si povzdechl a řekl, že se tak nestane, neboť jeho otec chce, aby se vrátil do domu vojáků a usiloval dostat se do školy pro poddůstojníky válečných vozů. Na vojenského velitele umí již psát dosti dobře.

Otec se vzdálil a my slyšeli Kipu v kuchyni ještě dlouho bručet, ale Thutmose i já jsme jedli koláče, a ty byly chutné a hodně maštěné. I bylo nám dobře.

Tehdy jsem byl ještě dokonale šťasten.

V

Tak přišel den, kdy si otec oblékl své nejlepší, čerstvě vyprané roucho a kolem hrdla si dal široký, Kipou vyšívaný límec. Šel do velkého chrámu Amonova, ačkoliv v skrytu svého srdce nemohl ani vystát jeho kněží. Avšak bez pomoci a zprostředkování jejich se tehdy nemohlo nic stát ani ve Vesetu, ani v celé zemi Kemet. Kněží konali soudy a vynášeli rozsudky, takže opovážlivý člověk se k nim mohl při losování v chrámu odvolat z rozsudku krále, aby se očistil. Veškeré vyučování, jež bylo přípravou k důležitějšímu postavení, bylo v rukou kněží. A kněží předpovídali dokonce i velikost záplav a příští úrody a tak stanovili i výši daní v celé zemi. Avšak proč bych se o tom dále šířil, vždyť je vše při starém a nic se nezměnilo.

Myslím, že tato cesta byla pro otce těžká a ponižující. Strávil celý svůj život léčením chudých v chudé čtvrti města a odcizil se chrámu i Domu života. A nyní – jako jiní chudí otcové – musel se postavit do zástupu před správou chrámu a čekat, až se některému vznešenému knězi uráčí ho přijmout. Opět je vidím, všechny ty chudé otce, kteří ve svých nejlepších šatech sedí na nádvoří chrámu a ctižádostivě touží po lepším životě pro své syny, než měli oni sami. Přečasto přicházejí z velké dálky na loďkách po řece i se zásobami a obětují své hubené prostředky na podplacení strážců a písařů, aby mohli promluvit s knězem, zlatem obšitým a pomazaným vzácným olejem. Ten krčí nos před jejich zápachem a nevrle s nimi hovoří. A přece Amon potřebuje neustále nové služebníky. Jak roste jejich bohatství a moc, tak musí zvětšovat počet svých služebníků, znajících psát, ale každý otec považuje za božskou milost, může-li umístit svého syna v chrámu, ačkoliv ve skutečnosti je to on, jenž tam přináší v osobě synově dar vzácnější zlata.

Otci přálo štěstí na jeho cestě, neboť čekal jen do večera, než uviděl přicházet svého dávného spolužáka Ptahhora, jenž se stal královským otvíračem lebek. Můj otec se osmělil a oslovil ho, a Ptahhor slíbil, že přijde osobně k nám, aby se na mne podíval.

Určeného dne obstaral otec husu i dobré víno. A Kipa pekla a reptala. Báječná vůně husího sádla vycházela z naší kuchyně, až se žebráci a slepci sbíhali na ulici před naším domem a dali se do zpěvu a hraní, aby si zasloužili účast na hostině, dokud je rozmrzelá Kipa nakonec nepodělila kousky chleba namočenými v omastku – a oni se uspokojeně vzdálili. Thutmose a já jsme zametli ulici před domem až daleko k městu, neboť otec mého přítele vyzval, aby zůstal, kdyby snad Ptahhor chtěl promluvit i s ním. Byli jsme tehdy ještě pouzí chlapci, ale když otec zapálil vázy s kadidly, aby loubí vonělo, bylo nám slavnostně jako v chrámu. Hlídal jsem džbán s navoněnou vodou a chránil před mouchami bělostnou lněnou roušku, kterou Kipa schovávala vlastně pro svůj hrob, ale která byla nyní určena, aby osušila Ptahhorovy ruce.

Čekali jsme dlouho. Slunce zapadlo, vzduch se ochladil. Kadidlo v loubí pomalu dohořívalo a husa se trudně škvařila v dolíku ohniště. Měl jsem hlad, a obličej Kipy, mé matky, se prodlužoval a tuhl. Otec neříkal nic, ale nezažehl kahany, když se snesla noc. Seděli jsme všichni na stoličkách v loubí a nikdo z nás netoužil vidět obličej druhého. Tehdy jsem poznal, kolik zármutku a zklamání mohou způsobit bohatí a mocní chudým a malým jen svou nedbalostí.

Konečně se přece objevily v ulici planoucí pochodně a otec vyskočil ze svého sedátka a vrhl se do kuchyně pro řeřavý oharek, aby zapálil oba olejové kahany. Nadzvedl jsem, chvěje se, nádobu s vodou na svém klíně a Thutmose vedle mne těžce oddychoval.

Královský otvírač lebek Ptahhor se objevil v jednoduchých nosítkách, jež nesli černí otroci. Před nosítky mával pochodní tlustý sluha – byl zřejmě opilý. Sténaje a vykřikuje veselé pozdravy, sestoupil Ptahhor z nosítek, aby se přivítal s otcem, jenž se uklonil, ruce ve výši kolenou. Ptahhor mu položil ruku na rameno, buď aby ukázal, že není třeba být tak obřadný, nebo aby v něm našel oporu. Drže se otcova ramene, kopl nohou nosiče pochodně a vyzval ho, aby se vyspal pod sykomorou ze své opilosti. Nubijci hodili nosítka do akáciového křoví a posadili se na zem, aniž čekali na rozkaz.

Ruku na rameni otcově, kráčel Ptahhor po schodech do loubí. Nalil jsem mu vodu na ruce přes jeho odmítání a podal mu lněnou roušku, avšak on mne poprosil, abych mu osušil ruce já, ježto jsem mu je polil, a když jsem tak učinil, poděkoval mi vlídně a nazval mne krásným chlapcem. Otec ho usadil do čestného křesla, které mělo opěradlo pro záda a bylo vypůjčeno od souseda kořenáře, a Ptahhor si sedl a rozhlížel se ve světle olejových kahanů malýma zvědavýma očičkama. Chvíli nikdo nepromluvil. Potom požádal Ptahhor – pokašlávaje a omlouvaje se – o nějaký nápoj, neboť mu hrdlo vyschlo dlouhou cestou. Otec se zaradoval a spěšně mu nalil vína. Ptahhor k němu čichl a nedůvěřivě usrkl, ale pak vyprázdnil číši se zřejmou rozkoší a ulehčeně si povzdychl.

Byl to malý, hladce oholený človíček křivých nohou, jeho prsa a břicho visely splaskle pod jemnou látkou roucha. Límec měl zdobený drahými kameny, ale špinavý právě tak, jako byl jeho šat, a zapáchal vínem, potem a léčivými mastmi.

Kipa mu nabídla kořeněné koláčky, v oleji máčené rybky, ovoce a pečenou husu. Pojedl ze zdvořilosti, ačkoliv zřejmě právě přišel z nějaké hostiny. Ochutnal ode všeho a pochválil, což Kipu velmi potěšilo. Na jeho požádání jsem donesl Nubijcům jídlo a pivo, jenže oni odpověděli na mou zdvořilost nadávkami a ptali se, zdali ten starý břicháč již brzo půjde. Sluha chrápal zhluboka pod sykomorou a já neměl chuti ho probudit.

Večer byl velmi zmatený, neboť i otec vypil více vína, než jsem ho kdy viděl vypít, takže Kipa se nakonec usadila v kuchyni, hlavu v rukou, pokyvujíc sebou smutně sem a tam. Když vyprázdnili džbán, pili léčivá vína otcova, a když i ta byla u konce, spokojili se obyčejným pivem, ježto Ptahhor ujišťoval, že není vyběravý.

Vzpomínali spolu na dobu učení v Domě života, vypravovali žerty o svých učitelích a objímali se, vrávorajíce po loubí. Ptahhor rozkládal o svých zkušenostech královského otvírače lebek a tvrdil, že je to ten nejposlednější z oborů, jejž si může lékař zvolit, neboť se spíše hodí pro Dům smrti než pro Dům života. Ale celkem je málo práce a on byl odjakživa lenoch, jak se můj otec, přičinlivý Senmut, jistě dobře pamatuje. Lidská lebka, vyjma zubů, hrdla a uší, jež vyžadují odborníky, je podle jeho mínění to nejlehčí k naučení, a proto si to vyvolil.

„Avšak,“ dodal, „kdybych byl býval mužem zdatným, byl bych se stal poctivým obyčejným lékařem a byl bych rozdával život, kdežto nyní je mým údělem rozdávat smrt, když příbuzní mají již dost svých starců a nezhojitelně nemocných. Byl bych rozdával život jako ty, příteli Senmute. Byl bych snad chudší, ale žil bych život poctivější a střídmější.“

„Nic mu nevěřte, chlapci,“ pravil otec, neboť i Thutmose zůstal s námi a dostal malou číši vína. „Jsem hrd, že se mohu zvát přítelem královského otvírače lebek Ptahhora, jenž jest ve svém oboru nejvýtečnějším mužem v Egyptě. Jakpak si nepřipomenout jeho zázračná otvírání lebek, která zachránila život vznešeným i prostým a která vzbudila obdiv všech? Vyhání zlé duchy, kteří napadají lidi bláznovstvím, a vyjímá z mozků kulatá vajíčka nemocí. Jeho vděční nemocní ho zahrnuli zlatem a stříbrem, náhrdelníky a poháry.“

„Avšak ještě více jsem jich dostal od vděčných příbuzných,“ pravil Ptahhor, převaluje jazyk. „Neboť jestliže náhodou uzdravím jednoho nemocného z desíti či z padesáti, nu – řekněme – ze sta, smrt ostatních je tím jistější. Slyšel jsi někdy o faraonovi, který by byl žil déle než tři dny po otevření lebky? Nikoli, posílají mi nevyléčitelně nemocné a blázny, abych je ošetřil svým pazourkovým nožem, a tím rychleji, čím jsou bohatší a vznešenější. Má ruka osvobozuje od bolesti, má ruka rozdílí dědictví, statky, dobytek a zlato, má ruka pozdvihuje faraona na trůn! Proto se mne obávají a nikdo se neopováží mi odporovat, poněvadž vím příliš mnoho. Ale to, co zvětšuje vědění, zvětšuje také zármutek, a proto jsem velmi nešťasten.“

Ptahhor se dal do pláče a vysmrkal se do Kipiny pohřební roušky.

„Ty jsi chudý, ale poctivý, Senmute,“ vzlykal. „Proto tě mám rád, neboť já jsem bohatý, ale shnilý. Shnilý, přeshnilý jsem já, nic jiného než to lejno, které upouští vůl na cestu.“

Sňal svůj límec s drahými kameny a zavěsil jej otci na krk. Potom začali spolu zpívat písně, jejichž slovům jsem nerozuměl, Thutmose jim ale se zájmem naslouchal a prohlásil, že ani v domech vojáků nebylo slýchat šťavnatějších. Kipa v kuchyni se dala do pláče a jeden z Nubijců přišel, vzal Ptahhora do náruče a odnášel ho k nosítkám, neboť byl již čas jít na lože. Avšak Ptahhor se vzpíral, plakal a naříkal a volal stráže na pomoc a tvrdil, že ho chce jeho otrok zabít. Ježto můj otec nebyl s to zakročit, vyhnali jsme, Thutmose a já, holemi Nubijce, který se rozhněval a šeredně láteřil, až odešel se svým druhem, ba i s nosítky.

Potom si Ptahhor vylil džbán piva na hlavu a žádal mast, aby si jí natřel obličej, a nakonec se chtěl jít vykoupat do rybníčka na dvoře. Thutmose mi pošeptal, abychom dovedli oba muže na lůžko, a tak se stalo, že otec a královský otvírač lebek usnuli, objímajíce se, na svatebním loži Kipině – a jejich poslední slova, jež vykoktali, byla o obapolném věčném přátelství.

Kipa plakala a rvala si vlasy a sypala si popel z dolíku ohniště na hlavu. Mne však sužovalo pomyšlení, co tomu budou říkat sousedé, neboť hluk a zpěv bylo daleko slyšet v nočním klidu. Ale Thutmose zůstal zcela klidný a ujišťoval mne, že viděl mnohem zuřivější výjevy v domě vojáků i doma, když mužové válečných vozů vyprávěli o svých dávných výbojích a o výpravách do Sýrie a do země Kuš. Prohlásil, že se večer velmi vydařil, poněvadž ani jeden z nich nedal přivést z domu rozkoše hudebníky a dívky, aby jim tančily pro obveselení. Podařilo se mu uklidnit Kipu, a když jsme pak očistili stopy slavnosti, jak nejlépe jsme dovedli, šli jsme spát. Sluha stále ještě chrápal pod sykomorou a Thutmose si lehl na mé lože, položil mi paži kolem krku a vypravoval o dívkách, neboť on také pil víno. Ale to mne vůbec nezajímalo, protože jsem byl o dva roky mladší než on, i usnul jsem ve chvilce.

Vzbudil jsem se brzy hlukem a klopýtáním v ložnici. Když jsem tam vešel, otec ještě hluboce spal, zcela oblečen a s Ptahhorovým límcem na krku, ale Ptahhor seděl na zemi, hlavu v rukou a žalostně se ptal:

„Kde to jsem?“

Pozdravil jsem ho uctivě, ruce ve výši kolenou, a řekl jsem mu, že je v přístavní čtvrti, v domě Senmuta, lékaře chudých. To ho uklidnilo, i prosil mne pro Amona o pivo. Připomněl jsem mu, že si ho vylil celý džbán na hlavu, jak bylo ještě vidět na šatech. Vstal tedy a napřímil se, stáhl důstojně obočí a vyšel. Nalil jsem mu vody na ruce a on se sklonil, sténaje, a požádal mne, abych mu polil též jeho holou hlavu. Thutmose, jenž se probudil, přinesl hrnek kyselého mléka a solenou rybu. Ptahhor pojedl a všecek se rozveselil, i šel pod sykomoru ke svému spícímu sluhovi a jal se ho tlouci holí, až se muž probudil a vstal, šaty potřísněny trávou a obličej prstí.

„Svině bídná!“ řekl. „Takhle se ty staráš o věci svého pána a nosíš pochodeň před ním? Kde jsou má nosítka? Kde jsou má čistá roucha? Kde jsou mé léčivé bobulky? Jdi mi z očí, ty bídný zloději, ty svině!“

„Jsem zloděj a svině svého pána,“ odpověděl poníženě sluha. „Co poroučíš, můj pane?“

Ptahhor mu dal rozkazy a muž odešel pro nosítka. Pak se usadil pohodlně pod sykomorou, záda opřena o peň, a říkal si nějaké verše, kde se hovořilo o jitru, lotosu a o jakési královně, která se koupala v řece, a všelijaké jiné věci, kterým chlapci rádi naslouchají.

I Kipa vstala a rozžala oheň a pak šla za otcem do ložnice. Až na dvůr jsme slyšeli její hlas, a za chvíli se objevil otec, čistě oblečen, avšak velmi zkroušen.

„Tvůj syn je krásný,“ řekl Ptahhor. „Postavu má jako princ a jeho oči jsou něžné jako oči gazelí.“

Ačkoliv jsem byl jen chlapec, dobře jsem pochopil, že tak mluví pouze proto, abychom zapomněli, jak se choval předešlého večera. A hned dodal:

„Co zná tvůj syn? Zdali jsou oči jeho ducha také tak otevřeny jako oči jeho těla?“

Šel jsem tedy pro svou tabulku a Thutmose také. Královský otvírač lebek se podíval roztržitě do větví sykomory a předříkal mi několik veršů, které si ještě pamatuji. Zněly takto:

Raduj se, mládenče, ze své mladosti,

vždyť stáří popelem chutná

a tělo zaopatřené se nesměje

v temnotách svého hrobu.

Snažil jsem se, seč jsem byl, a napsal je nejdříve zpaměti v obyčejném písmě. Potom jsem to nakreslil v obrazech a nakonec jsem napsal slova stáří, popel, tělo a hrob všemi možnými způsoby, jimiž se ta slova mohou napsat, a to jak slabikami, tak i písmeny. Potom jsem mu podal svou tabulku a on na ní nenašel ani jediné chyby. Věděl jsem, že otec je na mne hrdý.

„A tento chlapec?“ ptal se Ptahhor a vzal do ruky Thutmosovu tabulku.

Thutmose mezitím seděl stranou a něco kreslil. Zaváhal trochu, než podal svou tabulku, ale jeho oči se smály. Když jsme se nad ní sklonili, spatřili jsme, že nakreslil Ptahhora, jak klade svůj límec na krk mého otce a jak si lije džbán piva na hlavu, a na třetí kresbě otec a on zpívali, držíce se kolem krku, a obraz byl tak výstižný, že se mohlo přímo uhádnout, kterou to píseň pěli. Měl jsem chuť se dát do smíchu, ale neodvažoval jsem se, poněvadž jsem se bál, že se Ptahhor rozhněvá. Thutmose mu totiž nijak nelichotil. I byl na obraze stejně malý a holohlavý, stejně křivonohý a svislého břicha jako ve skutečnosti.

Dlouho neříkal Ptahhor nic, jen se díval střídavě na obrázky a na Thutmosa. Můj přítel dostal strach a vypnul se na špičky prstů. Konečně se Ptahhor zeptal:

„Co žádáš za svou tabulku? Koupím ji.“

Thutmose silně zrudl a odpověděl:

„Má tabulka není na prodej, příteli bych ji daroval.“

Ptahhor se rozesmál.

„Dobrá! Buďme tedy přáteli, a tabulka je mou.“

Ještě jednou prohlédl pozorně tabulku, usmál se a roztříštil ji o kámen. Všichni jsme vyskočili a Thutmose pokorně prosil o odpuštění, jestliže ho snad urazil.

„Rozhněval bych se na vodu, v níž vidím svůj obraz?“ zeptal se laskavě Ptahhor. „Avšak ruka a oko kreslíře jsou více než voda. Proto vím nyní, jak jsem vypadal včera, a nechci, aby kdokoli jiný viděl, jaký jsem včera byl. Proto jsem rozbil tabulku, ale uznávám, že jsi umělec.“

Thutmose poskočil radostí.

Načež se Ptahhor obrátil k otci a pronesl slavnostně, pohlížeje na mne, starodávný slib lékařů:

„Přijímám ho a budu ho léčit.“

Potom řekl Thutmosovi:

„Udělám, co budu moci.“

Když se takto dostali znovu do řeči lékařů, zasmáli se oba muži vzájemným uspokojením. Otec mi položil ruku na hlavu a zeptal se mne:

„Synu můj, Sinuhete, chceš se stát lékařem jako já?“

Slzy mi zalily oči a hrdlo se mi sevřelo tak, že jsem nemohl promluvit, jen jsem přisvědčil hlavou. Rozhlédl jsem se kolem a dvůr mi byl pojednou milý a sykomora byla mi milá a zděná vodní nádrž byla mi také milá.

„Synu můj, Sinuhete,“ opakoval otec. „Chceš se stát lékařem, lékařem význačnějším než já a lepším než já, pánem života a smrti, v jehož ruce člověk, ať jest jakéhokoli stavu a důstojnosti, svěřuje svůj život se vší důvěrou?“

„Ani takovým jako on, ani takovým jako já,“ připojil Ptahhor, jenž se zvedl a jehož oči byly najednou moudré a pronikavé. „Nýbrž opravdovým lékařem. Neboť ze všech největší je opravdový lékař. Před ním i faraon je nahý a před ním člověk nejbohatší je podoben nejchudšímu.“

„Rád bych se stal opravdovým lékařem,“ řekl jsem nesměle, vždyť jsem byl ještě chlapec a nevěděl jsem nic o životě, ba nevěděl jsem ani, že stáří si vždy přeje přenést na mládí své sny a zklamané naděje.

Thutmosovi pak ukázal Ptahhor zlatý kroužek na svém zápěstí a pravil:

„Čti!“

Thutmose přeslabikoval vyryté obrázky a četl váhavě:

„Chci svůj pohár plný!“

Pousmál se.

„Nesměj se, darebo,“ vyčetl mu Ptahhor vážně, „nejde o víno. Ale chceš-li se stát umělcem, musíš vyžadovat svůj pohár plný. V každém pravém umělci se projevuje Ptah, stvořitel a stavitel všehomíra. Umělec není jen vodou nebo zrcadlem, ale něčím více. Zajisté je často umění lichotnou vodou či klamavým zrcadlem, ale přesto je umělec víc než pouhá voda. Žádej svůj pohár plný, chlapče, a nespokoj se vším, co se ti řekne, avšak věř spíše svému jasnému zraku.“

Posléze slíbil, že dostanu brzy pozvání ke vstupu do Domu života i že se pokusí, jak mu jen bude možno, aby Thutmose byl přijat do umělecké školy Ptahova chrámu.

„Ale chlapci,“ řekl, „poslouchejte pozorně, co vám pravím, a zapomeňte to ihned, jakmile to vyřknu, a zapomeňte také, že vám to řekl královský otvírač lebek. Upadnete do rukou kněží a Sinuhet bude vysvěcen na kněze tak, jako se tvému otci i mně dostalo vysvěcení nižšího stupně, protože není možno provozovat lékařské řemeslo nikomu, kdo nebyl vysvěcen na kněze. Avšak když již budete v rukou chrámových kněží, buďte nedůvěřiví jako šakalové a lstiví jako hadi, abyste neztratili sami sebe a nezaslepili se. Navenek však buďte mírní jako holubice, neboť jedině až dosáhne cíle, může člověk odhalit svou pravou tvář. Tak tomu bylo a tak tomu bude. Pochovejte to hluboko ve své mysli.“

A hovořili jsme ještě chvíli, než se vrátil Ptahhorův sluha s najatými nosítky a s čistým oděvem pro svého pána. Vlastní Ptahhorova nosítka dali totiž Nubijci do zástavy v jednom domě rozkoše a tou dobou tam ještě spali. Ptahhor dal svému sluhovi rozkaz, aby vyplatil nosítka i otroky, rozloučil se s námi, ujistil otce o svém přátelství a vrátil se do své vznešené čtvrti.

Nazítří pak poslal Ptahhor, královský otvírač lebek, Kipě darem posvátného chrobáka, rytého do vzácného kamene, aby jej mohla mít v hrobě pod lněnými obinadly místo srdce. A nebyl by mohl způsobit mé matce větší radosti, takže Kipa mu vše odpustila a přestala mluvit mému otci Senmutovi o zlořečenosti vína.

Tak se stalo, že jsem vstoupil do Domu života velkého chrámu Amonova.

Kniha druhá

Dům života

I

V oněch dobách si Amonovi kněží vesetští osobovali právo na všechny vyšší školy, i nebylo možno nikomu, kdo chtěl dosáhnout vyššího postavení, navštěvovat je bez kněžského souhlasu. Každý chápe, že Dům života i Dům smrti byly od nepaměti uvnitř chrámových zdí, jakož i vlastní škola kněžská pro kněze vyšších stupňů. A ještě je možno pochopit, že i škola počtářská a hvězdářská závisí na jejich oboru, když se ale kněží zmocnili školy obchodní i právnické, vzbudilo to mezi vzdělanými lidmi podezření, že se kněžstvo vměšuje do věcí, které patří v první řadě faraonovi a správě krajů a daní. Zajisté že na škole obchodní a právnické nebylo vyžadováno svěcení kněžské, ale ježto Amon vlastnil nejméně pětinu egyptské půdy a právě tak obchodu a ježto vliv kněží byl ve všech oborech značný, každý, kdo se chtěl stát velkým obchodníkem či správním písařem, jednal moudře, podrobil-li se zkoušce na kněze nižšího stupně a stal-li se tak poslušným služebníkem Amonovým.

Největší z těchto škol byla přirozeně škola právnická, neboť opravňovala k jakékoli činnosti, ať již to bylo vybírání daní či správa krajů nebo dráha vojenská. Malý hlouček hvězdářů a počtářů žil svůj vlastní roztržitý život v přednáškových síních, pohrdaje hluboce nováčky, kteří se houfem valili na přednášky obchodního účetnictví a vyměřování půdy. Dům života i Dům smrti žily však odděleně v obvodu chrámovém a jejich žáci se těšili bázlivé úctě všech ostatních.

Avšak dříve, než jsem směl překročit práh Domu života, musel jsem vykonat zkoušku na kněze nižšího stupně na kněžské škole. Věnoval jsem tomu tři roky, protože jsem zároveň provázel otce na pochůzkách po nemocných a těžil z jeho zkušeností pro své příští povolání. Bydlel jsem doma a žil jako dříve, ale denně jsem musel docházet na nějakou tu přednášku. Mladíci, kteří měli vznešené přátele a ochránce, mohli udělat tuto zkoušku v několika týdnech. K ní bylo třeba znát – kromě základů čtení, psaní a počítání – pouze svaté knihy zpaměti a poučné povídky o svatých trojicích a devaterech, jejichž korunou byl vždy král všech bohů Amon. Cílem tohoto bezmyšlenkovitého odříkávání bylo potlačit přirozené přání žáků myslit samostatně a také vnutit jim slepou důvěru v důležitost knih učených zpaměti. Jen byl-li slepě podroben moci Amonově, mohl mladý posluchač přistoupit k nižšímu stupni kněžství. Nevím, jak pokaždé prořídly a zestárly houfy žáků k třetímu, druhému a prvnímu stupni, neboť kněží vyšších stupňů měli vlastní, posvátně chráněné, tajné přednášky. Již kněz čtvrtého stupně dovedl změnit před zástupem svou hůl v hada. I jiné lsti, klamající oči lidí, uměli předvádět na vnějším nádvoří chrámu, a k jejich výcviku patřil půst, bdění, vidění a výklad snů. Nic o všem tom cvičení ani o jeho konečném cíli nemohlo být nicméně známo jiným než kněžím, kteří procházeli tímto stupněm. Za převratných dob se dovedli kněží druhého stupně rozpovídat, ale o knězích prvního stupně nevím, že by kdy byli odhalili tajemství bohů nezasvěcencům.

Obeznámil jsem se s chrámem a jeho moc a nesmírné bohatství působilo na mou chlapeckou mysl hlubokým dojmem. Již na vnějším nádvoří a v předsíních chrámových bylo vidět od rána do večera tísnící se dav. Lidé všech stavů, jazyků i barev pleti přicházeli se poklonit Amonovi, aby se pomodlili za svůj úspěch a úsilí či za své bližní, anebo přinášeli Amonovi dary, jež si Amon zasloužil za ochranu jejich podnikání, zdraví a obchodních lstí. Mé oči byly obluzeny poklady, vzácnými vázami, truhlami ze slonoviny a černého dřeva. Můj nos byl omámen vůní kadidel a vzácných pryskyřic. Mé uši byly ohlušeny cizími jazyky a posvátným předčítáním, jemuž lid již nerozuměl. Amonova moc si mne podmanila, až jsem jí byl zdrcen, takže jsem za nocí viděl zlé sny a ze spánku naříkal.

Uchazeči o nižší kněžský stupeň byli rozděleni do skupin podle toho, jakým zkouškám se později chtěli podrobit. My, budoucí žáci Domu života, jsme tvořili zvláštní skupinu, ale nenašel jsem mezi svými druhy jediného přítele. Stále jsem měl na mysli moudrá naučení Ptahhorova, i stáhl jsem se do sebe, vykonávaje pokorně každý rozkaz a stavě se hloupým, když druzí vykládali žerty nebo se vysmívali bohům, jak činívají chlapci. Byli mezi námi synové vznešených odborných lékařů, jejichž návštěvy, rady a ošetření se platily zlatem. Byli tu také synové prostých venkovských lékařů, často starší než my, ba zcela již dospělí, neohrabaní a opálení, kteří se však snažili zastřít svou bojácnost a svědomitě si vrývali do paměti své úkoly. Byli tu konečně synové nízkého rodu, kteří měli přirozenou žízeň po vědění a kteří doufali, že opustí řemeslo a stav svých rodičů, ale s těmi se zacházelo velmi přísně a nejvíce se od nich požadovalo, neboť kněží k nim měli oprávněnou nedůvěru, ježto v nich viděli lidi nespokojené se svou minulostí.

Má opatrnost mi byla užitečná, zpozorovalť jsem brzo, že kněží mají mezi námi své slídiče a služebníky. Neopatrné slovo, otevřeně vyslovenou pochybu či družný žert se rychle dozvěděli a provinilec byl vyšetřován a potrestán. Někteří chlapci byli za trest zbiti a jiní vykázáni z chrámu a Dům života jim byl od té chvíle navždy uzavřen jak ve Vesetu, tak kdekoli jinde v Egyptě. Byli-li dost odvážní, odešli do podrobených zemí jako pomocníci posádkových ranhojičů nebo do země Kuš či do Sýrie, protože pověst egyptských lékařů se rozšířila do celého světa. Ale většina ztroskotala cestou, i stali se skromnými písaři, vyznali-li se dostatečně v umění písařském.

Já však jsem uměl již číst a psát, i měl jsem náskok před mnohými staršími spolužáky. Cítil jsem se zralým ke vstupu do Domu života, ale mé vysvěcení se opožďovalo a neměl jsem odvahu ptát se proč, poněvadž by se to mohlo označit za zatvrzelost vůči Amonovi. Marnil jsem svůj čas opisováním Knih mrtvých, jež se prodávaly na nádvoří. Tak jsem v duchu vzdoroval a zároveň se stával zádumčivým. Mnozí moji kamarádi, i méně nadaní, byli již připuštěni k učení v Domě života. Ale snad jsem měl za vedení svého otce lepší průpravu než oni. Později jsem poznal, že Amonovi kněží byli moudřejší než já. Prohlédli mne, tušili můj vzdor i mé pochybnosti, a proto mne zkoušeli.

Má zádumčivost rostla, mé sny byly neklidné a navečer jsem toužíval po samotě nilských břehů, po zapadajícím slunci a rozsvěcujících se hvězdách. Bylo mi, jako bych byl nemocen. Smích dívek na ulici mne pobuřoval a zlobil. Toužil jsem po něčem, co jsem neznal, a do mé duše stékal otrávený med pohádek a písní a srdce mi jihlo a oči se zalévaly slzami, když jsem byl sám. Otec hledíval občas na mne, usmívaje se sám pro sebe, a Kipa obnovila ještě horlivěji své povídky o zrádných ženách, které přicházejí mužům do cesty a vyzývají krásné jinochy, aby se s nimi obveselili.

Konečně mi bylo oznámeno, že přišla na mne řada, abych bděl v nejtajnější svatyni. Po celý týden jsem měl pobývat ve vnitřních prostorách chrámu a nesměl jsem vykročit z jeho obvodu. Měl jsem se očistit a postit, i ostříhal mi otec chlapecké kadeře a pozval sousedy na hostinu, aby oslavili den mé dospělosti. Od toho dne jsem byl totiž považován za dospělého, neboť jsem byl připraven k vysvěcení, ačkoliv to byl celkem bezvýznamný obřad. Avšak povznášel mne nad mé nejbližší sousedy a vrstevníky.

Kipa se činila, seč byla, ale medové koláčky neoblažovaly má ústa a veselost a obhroublé žerty sousedů mne netěšily. Večer, když sousedé odešli, zasáhla má zádumčivost také Senmuta a Kipu. Otec mi začal vypravovat o mém původu, Kipa doplnila jisté podrobnosti a já jsem dlouho upřeně pohlížel na lodičku z rákosu, zavěšenou nad jejich ložem. Ten začernalý a polámaný rákos mi drásal srdce. Na celičkém světě jsem neměl ani otce ani matky. Byl jsem pod hvězdami ve velkém městě sám, byl jsem snad bídným cizincem v zemi Kemet, mé zrození bylo snad potupným tajemstvím.

S ranou v srdci jsem odcházel do chrámu, oblečen v slavnostní roucho, připravené Kipou s něžnou péčí a láskou.

II

Bylo nás dvacet pět jinochů a mladých mužů, kteří jsme se připravovali na vysvěcení. Vykoupali jsme se v chrámovém jezeře, pak nám oholili hlavy a dali hrubý šat. Náš světící kněz nebyl knězem příliš svědomitým. Podle starého zvyku by nás byl mohl podrobit mnohým ponižujícím obřadům, ale byli mezi námi synové šlechticů a také dospělí muži, kteří již vykonali právnické zkoušky a chtěli vstoupit do služeb Amonových, aby si zajistili budoucnost. Měli hojné zásoby, nalévali knězi víno a někteří odešli potají na noc do domů rozkoše, neboť jim vysvěcení nic neznamenalo.

Já zato jsem bděl se zraněným srdcem a přemílal mnohé smutné myšlenky. Spokojil jsem se skývou chleba a číškou vody, jež měly být podle zvyku naším pokrmem, a čekal jsem pln naděje i chmurných pochyb, co se stane.

Byl jsem totiž ještě natolik mlád, že jsem si nevýslovně přál věřit.

V této době svěcení se prý bůh Amon vždy zjevoval a mluvil ke každému čekateli, i byl bych pocítil nesmírné ulehčení, kdybych se byl mohl zbavit sebe sama a proniknout smysl všech věcí. Po boku svého otce jsem viděl odmalička nemoc a smrt a můj zrak zbystřil, i viděl jsem více než moji vrstevníci. „Lékaři není nic příliš posvátné a on se sklání jedině před smrtí,“ říkával můj otec.

Proto jsem pochyboval a vše, co jsem viděl v chrámu po ta tři léta, jen posilovalo mé pochybnosti, ale domníval jsem se, že snad přece za oponou v temnotě nejtajnější svatyně je to, co neznám.

Snad se mi tu zjeví veliký Amon a vnese klid do mého mladého srdce.

Takové byly mé myšlenky, když jsem chodil po předsíni pro nezasvěcené, prohlížeje posvátné obrazy, hýřící barvami, a pročítaje svaté nápisy, jež vyprávěly, kterak faraoni přinášeli Amonovi z válečných výprav nespočetné dary jako jeho podíl na kořisti.

Když tu najednou přicházela proti mně krásná žena, jejíž roucho bylo z nejjemnějšího lnu, takže její prsy i kyčle prosvítaly látkou. Byla štíhlá a vzpřímená, její rty, tváře i obočí byly namalovány, a dívala se na mne zvědavě a beze studu.

„Jaké je tvé jméno, krásný jinochu?“ zeptala se mne a dívala se svýma zelenýma očima na můj šedý šat, který prozrazoval, že se připravuji k vysvěcení.

„Sinuhet,“ odpověděl jsem zmaten, aniž jsem se odvážil pohledět jí do očí. Byla však tak krásná a olej, perlící se jí na čele, voněl tak podivně, že jsem doufal, že mne požádá, abych ji provázel po chrámu.

„Sinuhet,“ řekla zamyšleně a zkoumavě mne prohlížela. „Tak dostaneš snadno strach a prchneš, svěří-li se ti nějaké tajemství?“

Myslila tím pohádku o Sinuhetovi, a to mne pobouřilo, protože se mne s touto pohádkou dost natrápili již ve škole. Proto jsem se napřímil a pohlédl jí do očí a její pohled byl tak podivný, tak zvědavý a zářivý, až mi zrudly tváře a mé tělo bylo jako v ohni.

„Proč bych měl strach?“ řekl jsem. „Budoucí lékař se nebojí žádného tajemství.“

„Ach,“ řekla usmívajíc se. „Ptáče pípá ještě dříve, než prorazilo svou skořápku. Avšak je mezi tvými druhy mladík, jehož jméno jest Metufer? Je synem královského stavitele.“

Právě Metufer to byl, jenž naléval knězi víno a dal mu za vysvěcení i zlatý kroužek. Cosi mne sevřelo, avšak řekl jsem, že ho znám, a nabídl jsem se, že pro něho dojdu. Říkal jsem si, že tato paní je snad jeho sestrou nebo příbuznou. Ulevilo se mi tímto pomyšlením, i pohleděl jsem jí odvážně do očí a usmál jsem se. „Ale jak ho mám přivést, když neznám tvého jména a nebudu mu moci povědět, kdo si ho žádá?“ zeptal jsem se opovážlivě.

„Uhodne to ihned,“ řekla paní a podupávala netrpělivě po kamenné dlažbě opánkem ozdobeným barevnými kameny, což mne přimělo podívat se na její malé nohy, které prach nikterak nepošpinil a jejichž krásné nehty byly namalovány jasnou červení. „Uhodne to ihned, kdo si ho žádá. Snad je mi něco dlužen. Snad je můj muž na cestách a já čekám na něho, aby mne utěšil v mém zármutku.“

Srdce se mi opět sevřelo, když jsem pomyslil, že je vdanou paní. Avšak odpověděl jsem odhodlaně:

„Dobrá, má neznámá! Půjdu pro něho. Řeknu mu, že si ho žádá paní, mladší a krásnější než bohyně nebes. Tu bude vědět ihned, kdo jsi, neboť kdo tě jednou spatřil, zajisté nemůže na tebe zapomenout.“

Ohromen svou vlastní odvahou, obrátil jsem se, ale ona mne zadržela a pravila zamyšleně:

„Příliš pospícháš! Sečkej chvíli, snad si máme i my dva ještě co říci.“

Podívala se na mne opět a srdce se mi sevřelo a žaludek mi spadl až do kolenou. Potom zvedla ruku, obtíženou zlatými prsteny a náramky, dotkla se mé lebky a pravila vlídně:

„Není této krásné hlavě chladno nyní, když její chlapecké kadeře jsou tak nepěkně oholeny?“

A hned něžně dodala:

„Řekl jsi mi pravdu? Zdám se ti opravdu krásnou? Pohleď na mne pozorněji.“

Hleděl jsem na ni, a její šat byl z královského lnu, i zdála se krásnou mým očím, krásnější než všechny ženy, jež jsem kdy spatřil, a neučinila nic, aby svou krásu skryla. Hleděl jsem na ni a zapomněl na ránu ve svém srdci, zapomněl jsem na Amona i na Dům života a její blízkost spalovala mé tělo jako oheň.

„Neodpovídáš,“ řekla smutně. „Nemusíš odpovědět, neboť se ti zdám zajisté starou a šerednou ženou, jež nemůže potěšit tvé krásné oči. Jdi tedy pro Metufera, jenž se připravuje k vysvěcení, a zbavíš se mne.“

Avšak já se nevzdaloval a nevěděl jsem, co říci, i když jsem dobře pochopil, že se mi vysmívá. Stmívalo se mezi obrovskými sloupy chrámu. Její oči zářily v matném světle, padajícím kamennými mřížemi vysoko nad námi, a nikdo nás neviděl.

„Nemusíš snad ani chodit pro něho,“ řekla paní a usmála se na mne. „Snad mi postačí, když ty mne potěšíš a se mnou se obveselíš, neboť nemám nikoho, s kým bych se potěšila.“

Tu jsem si vzpomněl na to, co mi říkávala Kipa o ženách, které zvou krásné jinochy, aby se s nimi obveselily. Vzpomněl jsem si na to tak náhle, že jsem dostal strach a o krok ucouvl.

„Což jsem neuhodla, že Sinuhet dostane strach?“ pravila paní a přistoupila těsně ke mně.

Avšak já jsem zvedl ustrašeně ruku jako na obranu a řekl:

„Vím již, kdo jsi. Tvůj muž je na cestách a tvé srdce je zrádnou pastí a tvé lůno pálí více než oheň.“

Avšak přesto, že jsem tak hovořil, nemohl jsem prchnout.

Byla poněkud zmatena, ale pak se opět usmála a přistoupila ke mně ještě těsněji.

„Myslíš?“ zeptala se něžně. „Ale to přece není pravda. Mé lůno nepálí jako oheň, naopak říkají, že je nanejvýš líbezné. Zkus sám!“

Vzala mou bezvládnou ruku a položila si ji na hruď, i pocítil jsem její krásu skrze tenounkou látku, takže jsem se rozechvěl a tváře mi hořely.

„Ani teď tomu vskutku nevěříš,“ pravila s předstíraným zklamáním. „Látka ti opravdu vadí, avšak počkej, odhrnu ji.“

Rozhrnula svou řízu a položila mou ruku na svůj nahý prs. Pocítil jsem tlouci její srdce, avšak její prs byl něžný a svěží pod mou rukou.

„Pojď, Sinuhete,“ šeptala tichounce. „Pojď se mnou, budeme pít víno a obveselovat se spolu.“

„Nesmím odejít z obvodu chrámu,“ řekl jsem ustrašeně a zastyděl se za svou zbabělost, ale dychtil jsem po této ženě a obával se jí zároveň jako smrti. „Musím zůstat čistým, dokud nebudu vysvěcen, jinak mne vyženou z chrámu a nikdy nevstoupím do Domu života. Slituj se nade mnou!“

Hovořil jsem tak, neboť jsem věděl, že bych šel za ní, kdyby jen ještě jednou mne o to požádala. Ona však byla zkušená a pochopila mou úzkost. Proto se rozhlédla zamyšleně kolem. Byli jsme sami, ale lidé přecházeli nedaleko nás, a průvodce vykládal hlasitě podivuhodnosti chrámu cizincům, žádaje zároveň další kousky mědi, aby jim ukázal ještě další divy.

„Jsi příliš bázlivý, Sinuhete,“ řekla. „Šlechtici i bohatci mi nabízejí šperky a zlato, jen abych jim dovolila obveselit se se mnou. Ty však, Sinuhete, chceš zůstat čistým.“

„Přeješ si zajisté, abych došel pro Metufera,“ řekl jsem zoufale, neboť jsem věděl, že Metufer by neváhal odejít potají na noc z chrámu, ačkoliv byla na něm řada bdít. Měl k tomu prostředky, vždyť jeho otec byl královský stavitel, avšak já bych byl býval schopen ho za to usmrtit.

„Snad si již ani nepřeji, abys šel pro Metufera,“ řekla paní a hleděla mi zvesela do očí. „Přeji si snad, abychom se rozešli jako přátelé, Sinuhete. Proto ti povím své jméno a to je Nefernefernefer, neboť mne považují za nejkrásnější ze všech, a protože kdo jednou vyslovil mé jméno, neodolá, aby je neopakoval dvakrát i třikrát. A také je zvykem, že si přátelé dávají při rozloučení dary, aby na sebe nezapomněli. A proto tě prosím o dar.“

Tehdy jsem opět pocítil svou chudobu, poněvadž jsem neměl nic, co bych jí dal, ani ten nejskromnější šperk, ba ani měděný kroužek, jejž ostatně bych se jí ani nebyl odvážil nabídnout. Bylo mi tak stydno, že jsem beze slova sklonil hlavu.

„Dej mi tedy dar, jenž mi zahřeje srdce,“ řekla, zvedajíc prstem mou bradu a přibližujíc svůj obličej k mému. Když jsem pochopil, čeho si žádá, dotkl jsem se svými rty jejích měkkých rtů. Lehce vzdychla a řekla:

„Děkuji, byl to krásný dar, Sinuhete. Nezapomeň naň. Tys ale jistě cizinec z nějaké vzdálené země, neboť neumíš líbat. Jak je možné, že vesetské dívky tě ještě nenaučily tomuto umění, ačkoliv tvé chlapecké kadeře jsou již ostříhány?“

Stáhla ze svého palce prsten, jenž byl ze zlata a stříbra a v němž byl zasazen nerytý zelený kámen, a navlékla mi jej na prst.

„I já tě musím obdarovat, abys na mne nezapomněl, Sinuhete,“ řekla. „Až budeš vysvěcen a vstoupíš do Domu života, můžeš si dát vyrýt svou pečeť na tento kámen a budeš roven bohatcům a šlechticům. Vzpomeň si však také, že kámen je zelený, protože mé jméno jest Nefernefernefer a protože mi říkají, že mé oči jsou zelené jako Nil v letním žáru.“

„Nemohu přijmout tvůj prsten, Nefer,“ řekl jsem a opakoval „Nefernefer“ a opakování jejího jména mi působilo nevýslovnou rozkoš. „A nikdy na tebe nezapomenu.“

„Blázínku,“ pravila, „ponech si prsten, přeji si to. Ponech si jej pro můj rozmar, jenž mi přinese jednou velké úroky.“

Pohrozila mi svým štíhlým prstem těsně před očima a její oči se smály, když dodala:

„Pamatuj si také, že se musíš vždy varovat žen, jejichž lůno pálí více než oheň!“

Obrátila se a odcházela a nedovolila mi, abych ji vyprovodil. Dveřmi chrámu jsem viděl, jak na nádvoří vstoupila do bohatě ozdobených nosítek. Běžec jí razil cestu a lidé uhýbali před ní, a když je minula, zastavovali se, šeptajíce a ohlížejíce se za jejími nosítky.

Avšak po jejím odchodu mi bylo, jako bych byl padl hlavou přímo do temné propasti.

Po několika dnech spatřil Metufer prsten na mém prstě, vzal mne nedůvěřivě za ruku a prohlížel jej:

„Aj, u všech čtyřiceti spravedlivých paviánů Usirových!“ zvolal. „Nefernefernefer, není-liž pravda? Nikdy bych si to o tobě nebyl pomyslil.“

Hleděl na mne skoro uctivě, ačkoliv kněz mi dal zamést podlahu a vykonat nejhrubší práce v chrámě, protože jsem mu nepřinesl nic darem.

Nenáviděl jsem v té chvíli Metufera i jeho slova tak zuřivě a trpce, jak jen nezralý jinoch může nenávidět. Jakkoli bych se ho byl rád zeptal na Nefernefernefer, nesnížil jsem se k tomu.

Proto jsem skryl své tajemství do svého srdce, neboť lež je líbeznější než pravda a sen zářivější než pozemské spojení. Prohlížel jsem zelený kámen na svém prstu a připomínal si její oči a její svěží prs a cítil jsem vůni jejích mastí ve své dlani. Utkvíval jsem na té vzpomínce a její měkké rty se dotýkaly stále mých rtů a utěšovaly mne, neboť Amon se mi již zjevil, a má víra se zhroutila.

Proto vzpomínaje na ni, šeptal jsem si s hořícími tvářemi:

„Má sestro!“

A to slovo bylo jako milostná lichotka v mých ústech, ježto od nepaměti znamená a na věky věků bude znamenat:

„Má milovaná!“

III

Avšak nyní budu ještě vypravovat, jak se mi zjevil Amon.

Čtvrtou noc byla na mně řada bdít nad odpočinkem Amonovým. Bylo nás sedm jinochů: Mata, Mose, Bek, Sinufer, Nofrev, Ahmose a já, Sinuhet, syn Senmutův. Mose a Bek také chtěli vstoupit do Domu života, proto jsem je znal již dlouho, ostatní však jsem neznal.

Byl jsem zesláblý postem a napětím mysli. Byli jsme všichni vážní a šli jsme bez úsměvu za knězem – nechť zůstane jméno jeho zapomenuto! – když nás vedl do uzavřené části chrámu. Amon sestoupil ve svém člunu za západní pahorky, strážci odtroubili již na své stříbrné trouby a brány chrámu byly zavřeny. Avšak kněz, jenž nás vedl, se již dosyta najedl obětního masa, ovoce i sladkých koláčů, olej se řinul po jeho obličeji a víno mu zruměnilo tváře. Usmívaje se sám pro sebe, nadzvedl oponu a ukázal nám nejtajnější svatyni. V ohromném výklenku, vyhloubeném z jednoho kusu kamene, stál Amon a drahokamy jeho koruny a náhrdelníku zářily červeně, zeleně a modře ve světle posvátných kahanů jako živé oči. Za svítání jsme ho měli s pomocí kněze pomazat vonnými mastmi a obléci do nových rouch, neboť každého jitra se musel převlékat. Viděl jsem ho již kdysi o jarním svátku, když byl vynesen na vnější nádvoří ve zlatém člunu, a lidé padali před ním na tvář. Viděl jsem ho také za největší záplavy plout po posvátném jezeře v cedrové královské lodi. Ale jako chudý žák viděl jsem ho jen z dálky a jeho rudé roucho nepůsobilo na mne tak otřásajícím dojmem jako nyní v záři kahanů a v naprostém tichu svatyně. Rudé roucho přísluší jen bohům, a když jsem pohlížel na jeho vznešený obličej, bylo mi, jako by se kamenný obraz kladl vší svou vahou na má prsa a dusil mne.

„Bděte a modlete se před oponou,“ pravil kněz, jenž se přidržoval křečovitě jejího okraje, mělť nejisté nohy. „Možná že vás zavolá, neboť se někdy zjevuje čekatelům a volá je jejich jmény a mluví k nim, jestliže je považuje za hodny té milosti.“

Spěšně udělal rukou svatá znamení a mumlal božská jména Amonova, spouštěje oponu, a nenamáhal se ani uklonit se a dát ruce do výše kolenou.

Potom vyšel a zanechal nás sedm v temné předsíni nejtajnější svatyně, jejíž dlaždice mrazily naše bosé nohy. Po jeho odchodu vytáhl Mose zpod svého pláště kahan a Ahmose vnikl chladnokrevně do nejtajnější svatyně a přinesl odtud Amonův posvátný oheň, takže jsme měli světlo.

„Byli bychom pošetilí, kdybychom zůstali ve tmě,“ řekl Mose, a hned nám bylo lépe, ačkoliv jsme byli ještě poněkud ustrašeni.

Ahmose vytáhl chléb a maso, Mata a Nofrev se dali do hraní v kostky, vykřikujíce každý svůj vrh tak pronikavě, až se předsíní rozléhalo. Když se Ahmose najedl, zabalil se do svého pláště a uložil se k spánku, proklínaje tvrdost kamenných dlaždic, a Sinufer a Bek se položili po nějaké chvíli těsně k němu, aby jim bylo tepleji.

Já však jsem byl mlád, i bděl jsem, ačkoliv jsem dobře věděl, že kněz dostal od Metufera džbán vína a že ho pozval do své komory s jinými syny šlechticů, takže nás jistě nepřijde překvapit. Bděl jsem, ačkoliv jsem z doslechu věděl, že všichni čekatelé vždy potají jedli, hráli nebo spali. Mata začal vypravovat o chrámu Sachmety s hlavou lvice, kde se zjevuje králům-válečníkům nebeská dcera Amonova a objímá je. Tento chrám byl za chrámem Amonovým, nebyl však již tolik v oblibě. Po desítky let tam faraon nevkročil, a mezi kamennými dlaždicemi jeho vnějšího nádvoří rostla tráva. Ale Mata prohlásil, že by neměl nic proti tomu tam bdít a objímat právě nyní nahotu bohyně, a Nofrev házel kostkami, zíval a naříkal, že ho nenapadlo vzít s sebou víno. Pak si oba lehli a brzo jsem bděl já jediný.

Noc mi byla dlouhá, a zatímco druzí spali, zmocnila se mne hluboká zbožnost a touha, neboť jsem byl ještě mlád, a říkal jsem si, že jsem zůstal čistým a postil se a že jsem zachoval všecky starodávné předpisy, aby se mi mohl Amon zjevit. Opakoval jsem jeho svatá jména a naslouchal pozorně každému šelestu, všecky smysly napjaty, avšak chrám zůstával prázdný a studený. Před svítáním se pohnula slabounce opona nejtajnější svatyně, avšak nic více se nestalo. Když vniklo světlo do chrámové předsíně, zhasl jsem kahan, nevýslovně zklamán, a probudil jsem své druhy.

Vojáci zatroubili v trouby, strážci na hradbách se vyměnili a přidušený hluk přicházel z nádvoří jako šumění větru ve vzdálených sítinách, takže jsme věděli, že se v chrámu počal nový den a nová práce.

Kněz konečně přišel, uspěchán, a s ním – k mému velkému překvapení – i Metufer. Oba silně čpěli vínem, podpírali se vzájemně a kněz mával klíči od velkých truhlic a opakoval s pomocí Metuferovou svatá slova a pak nás pozdravil:

„Čekatelé, Mato, Mose, Beku, Sinufere, Nofre, Ahmose a Sinuhete, zdalipak jste bděli a modlili se, jak jest předepsáno, abyste si zasloužili vysvěcení?“

„Bděli jsme a modlili se,“ odpověděli jsme jednohlasně.

„Zdalipak se vám Amon zjevil podle svého slibu?“ pokračoval kněz, pohlížeje na nás svýma neklidnýma očima.

Pohlédli jsme na sebe a zaváhali. Konečně řekl Mose nejistě:

„Zjevil se podle svého slibu.“

Jeden po druhém opakovali moji druhové:

„Zjevil se.“

A jako poslední řekl Ahmose zbožně a rozhodně:

„Vskutku se zjevil.“

Díval se knězi přímo do očí, avšak já jsem neřekl nic, a bylo mi, jako by mi jakási ruka svírala srdce, neboť to, co říkali moji druhové, mi připadalo jako rouhání.

Metufer pravil bezostyšně:

„Bděl jsem také a modlil se, abych si zasloužil vysvěcení, neboť příští noci mám cosi jiného na práci než zde bdít. Amon se mi zjevil, jak to i kněz zde může dosvědčit, a měl tvar velkého džbánu na víno a sdělil mi přečetná svatá tajemství, která vám nesmím opakovat, avšak jeho slova byla lahodná jako víno v mých ústech, takže jsem prahl stále větší žízní naslouchat mu až do rozednění.“

Tu se osmělil Mose a promluvil:

„Mně se zjevil v podobě svého syna Hora, posadil se mi na rameno a pravil: ,Buď požehnán, Mose, buď požehnána tvá rodina, buď požehnána tvá práce, abys jednoho dne usedl v domě o dvojí bráně a abys poroučel mnohým služebníkům.‘ Tak pravil.“

Ostatní si také pospíšili, aby vypravovali to, co jim Amon řekl, a mluvili horlivě všichni najednou a kněz jim naslouchal, směje se a pokyvuje hlavou. Nevím, zdali to vypravovali sny, jež viděli, či prostě lhali. Vím jen, že jsem zde stál osamělý – a nic jsem neříkal.

Nakonec se kněz obrátil ke mně, stáhl své oholené obočí a řekl přísně:

„A ty, Sinuhete, což nejsi hoden vysvěcení? Což se ti nebeský Amon nezjevil v nižádné podobě? Což jsi ho neviděl ani jako malou myšku, neboť si vybírá podle své chuti na tisíce různých tvarů?“

Šlo o to, abych mohl vstoupit do Domu života, a tak jsem osmělil své srdce a řekl:

„Na úsvitě jsem viděl, jak se pohnula posvátná opona, avšak neviděl jsem nic jiného a Amon ke mně nepromluvil.“

Všichni vyprskli v smích a Metufer se smál tak, až se plácal do kolenou, a řekl knězi:

„Je to hlupák.“

Zatahal kněze za rukáv, poskvrněný vínem, a šeptal mu cosi, pošilhávaje přitom po mně.

Kněz se na mne opět přísně podíval a pravil:

„Když jsi neuslyšel hlasu Amonova, nebudu tě moci vysvětit. Avšak pomohu ti trochu v té věci, ježto věřím, že jsi mladík věřící i že tvé úmysly jsou dobré.“

Po těch slovech zašel za nejtajnější výklenek a zmizel našim zrakům. Metufer přistoupil těsně ke mně a hledě na mou nešťastnou tvář, pousmál se přátelsky a řekl:

„Neboj se.“

Avšak v té chvíli jsme všichni poskočili, neboť prostorou se rozlehl nadpřirozený hlas, jenž nebyl podoben žádnému lidskému hlasu, a zněl odevšad, ze stropu, ze zdí, z mezisloupí, takže jsme obraceli své tváře kolem dokola, abychom pochopili, odkud zní ten hlas. A hlas pravil:

„Sinuhete, Sinuhete, ty ospalče, kde jsi? Přistup ihned před mou tvář a vzdej mi poctu, poněvadž spěchám a nemám chuti čekat na tebe celý den.“

Metufer rozhrnul oponu, vstrčil mne do výklenku, vzal mne za hrdlo a položil na podlahu do předepsané polohy, jak se zdraví bohové a faraoni. Avšak já jsem zvedl hlavu a spatřil, že jasné světlo naplnilo nejtajnější svatyni, a hlas vycházel z úst Amonových, když říkal:

„Sinuhete, Sinuhete, ty svině, ty opičáku! Cožpak ses opil? Vždyť jsi spal, když jsem tě volal! Měl bys být utopen v propastech bahna a polykat po zbytek života bláto, avšak pro tvé mládí ti odpouštím, ačkoliv jsi hloupý a líný a špinavý, neboť odpouštím všem, kdož věří ve mne, ale ostatní vrhám do propastí zásvětních.“

A ještě mnoho jiného říkal onen hlas, volaje, rouhaje se a proklínaje. Avšak nevzpomínám si již na to vše a nechci ani na to vzpomínat, tak to bylo ponižující a trpké pro mne, neboť naslouchaje nadpřirozenému dunění hlasu, rozeznal jsem v něm hlas kněze, a tato skutečnost mne ohromila a poděsila natolik, že jsem nemohl nic vnímat. A ležel jsem stále před obrazem Amonovým, i když se hlas již odmlčel, až přišel kněz a odkopl mne stranou, a moji druhové se jali spěšně přinášet kadidlo, vonné masti, líčidla a rudá roucha.

Každý měl svůj předem určený úkol, i připomněl jsem si, co mám vykonat, a běžel jsem tedy do předsíně pro vědro svěcené vody a pro posvátné pleny, abychom omyli obličej, ruce i nohy bohovy. Když jsem se vrátil, viděl jsem, jak kněz plivl Amonovi do tváře a pak ji otíral svým ušpiněným rukávem. Potom mu Mose a Nofrev nalíčili rty, tváře a obočí. Metufer ho pomazal olejem a vonnými mastmi, a směje se, přejel svým štětcem také namaštěný obličej kněze, i svůj vlastní. Nakonec jsme sochu svlékli, omyli a otřeli, jako by byla vykonala svou potřebu, pomazali mastmi bohův úd, i oblékli jsme mu rudou, vrapovanou suknici, kolem pasu přivázali zástěrku a na ramena plášť a vložili mu paže do rukávů.

Když bylo vše dokonáno, sebral kněz použitá roucha a uschoval vodu na mytí a pleny, neboť to vše bylo denně prodáváno na vnějším nádvoří zámožným poutníkům a voda byla prodávána jako lék na kožní vyrážky.

Byli jsme nyní volní, i vyšli jsme do nádvoří na slunce a tam jsem se vydávil. A srdce i hlavu jsem měl právě tak prázdné, jako byl můj žaludek, neboť jsem již nevěřil v bohy.

Avšak když uplynul určený čas, byla má hlava pomazána olejem a já jsem byl vysvěcen na kněze Amonova, odříkal jsem kněžskou přísahu a dostal jsem stvrzující svitek. Na svitku byla pečeť velkého chrámu Amonova a mé jméno, což mne opravňovalo ke vstupu do Domu života.

A tak jsme vstoupili, Mose, Bek a já, do Domu života. Jeho brána se nám otevřela, a i mé jméno bylo zapsáno do Knihy života, jako přede mnou jméno mého otce Senmuta a jako před ním jméno jeho otce.

Již jsem však nebyl šťasten.

IV

V Domě života dohlíželi na vyučování – alespoň dle jména – královští lékaři, každý ve svém oboru. Avšak vídali jsme je jen zřídka, neboť měli mnoho nemocných a od bohatců dostávali velké dary za své služby a obývali prostorné domy za městem. Ale když byl přiveden do Domu života nemocný, nad jehož chorobou obyčejní lékaři zrozpačitěli a neodvážili se ji léčit, tu se objevil lékař královský a ukázal před žáky své umění, jak nejlépe dovedl. A tak – ke cti Amonově – se mohl těšit i nejchudší nemocný péči královského lékaře.

Od nemocných Domu života se vybíraly totiž dary podle jejich prostředků, a ačkoliv přemnozí přinášeli svitky městských lékařů, svědčící o tom, že obyčejný lékař nedovedl vyléčit jejich nemoci, přicházeli ti ze všech nejchudší do Domu života přímo – a nebyly od nich požadovány žádné dary. To vše bylo krásné a správné, ale nebyl bych chtěl být chudým a nemocným, neboť na těchto ubožácích se cvičili nezkušení ve svém umění a žáci je ošetřovali, aniž jim dali utišující léky, takže museli snášet kleště a nůž a oheň bez omámení. Proto bylo často slýchat z předsíní Domu života nářek a sténání chudých.

Doba učení a cvičení na lékaře byla i pro nadaného žáka dlouhá. Museli jsme projít učením o lécích a znát léčivé byliny, museli jsme se naučit, v kterém vhodném okamžiku je máme trhat, sušit a vařit z nich tresti, neboť bylo-li nutno, musel si lékař sám umět připravit své léky. Já i mnozí jiní jsme proti tomuto řádu reptali, ježto jsme nechápali jeho užitečnost, protože v Domě života se dostaly na lékařský předpis všechny známé léky, již namíchané a zvážené. Nicméně – jak ještě o tom budu vypravovat – bylo mi toto vyučování později velmi užitečným.

Museli jsme se naučit znát všechny části těla, činnost a účel různých jeho ústrojí. Museli jsme se naučit zacházet s nožem a s kleštěmi na trhání zubů, avšak především jsme si museli vycvičit ruce, aby cítily bolesti jak v dutinách lidského těla, tak skrze kůži, a bylo také třeba umět číst nemoci v očích lidí. Dále jsme museli umět pomoci ženě při porodu, když porodní bába již na to nestačila. Museli jsme se naučit vyvolat či zmírnit bolest podle potřeby. Museli jsme umět rozlišit nemoci lehké od těžkých, nemoci pocházející z ducha od neduhů tělesných. Museli jsme prosít pravdu z výroků nemocných a umět klást otázky, abychom dostali jasný obraz choroby.

Je tedy pochopitelné, že čím dále jsem docházel ve svém učení, tím hlouběji jsem cítil, jak málo znám. Tak by měl být lékař hotovým lékařem až tehdy, když uzná pokorně sám před sebou, že ve skutečnosti nic neví. Nezasvěceným však se to nesmí říkat, neboť ze všeho nejdůležitější je, aby nemocný věřil svému lékaři a důvěřoval jeho obratnosti. To je počátek všeho lékařského umění, na němž je třeba stavět. Proto lékař se nesmí nikdy zmýlit, poněvadž ten, jenž tak učiní, ztrácí svou pověst a oslabuje zároveň pověst ostatních lékařů. A proto také, když se v bohatých domech volá po prvním lékaři druhý a třetí, aby vyšetřili nějaký složitý případ, tu raději pochovají soudruzi chybu prvního, než by ji odhalili k hanbě celého stavu lékařského. V tomto smyslu se pak říká, že lékaři pochovávají společně své choré.

Avšak tehdy jsem toto vše ještě nevěděl a vstupoval jsem do Domu života naplněn úctou a věřil jsem, že tam najdu všecku pozemskou moudrost a dobrotu. První čas byl krušný, neboť žák, jenž přijde poslední, je sluhou všech ostatních, a není nejpodřadnějšího sluhy, jenž by nestál výše než on a jemu neporoučel. Nejdříve se musí žák naučit čistotě, a není špinavé práce, jež by se mu nesvěřila, až je nemocen odporem, dokud se nezatvrdí. A brzo ví i ve spánku, že nůž se očistí jedině ohněm a prádlo vyvařením ve vodě a v louhu.

Nicméně vše, co se týká umění lékařského, je napsánov jiných knihách, i nebudu se u toho déle zdržovat. Zato chci vypravovat o všem, co se týká mne, co jsem viděl na vlastní oči a o čem druzí nepsali.

Po dlouhé zkušební době přišel den, kdy mi po obřadném očištění dali bílou kytlici, i směl jsem se v přijímacích síních naučit vytrhávat zuby silným mužům, obvazovat rány, prořezávat vředy a dávat dlahy na zlomené údy. Nebylo to pro mne novinkou a díky dávnému poučování otcovu dělal jsem rychlé pokroky a stal se hlavou a učitelem druhů. Občas jsem dostal i dary, jako se dávají opravdovým lékařům, i dal jsem si vyrýt své jméno Sinuhet na zelený kámen, který mi věnovala Nefernefernefer, abych mohl vtisknout svou pečeť na lékařské předpisy.

Dostával jsem se k úkolům stále nesnadnějším, směl jsem být v sálech, kde leželi nevyléčitelně nemocní, a účastnit se vyšetřování a řezání u slavných lékařů, jimž deset nemocných zemřelo, zatímco se jediný vyléčil. A také jsem se naučil, že se lékař nemá co obávat smrti a že smrt je naopak chorému často milosrdným přítelem, takže někdy je obličej umírajícího šťastnější, než byl za ubohých dnů jeho života.

A přesto jsem byl slepý a hluchý, dokud nepřišel den probuzení, jako kdysi v mém dětství, kdy začaly pro mne žít obrazy, slova a písmena. Přišla konečně chvíle, kdy se mi otevřely oči dokořán, probudil jsem se jako ze sna a tázal se sama sebe z radosti své rozvířené mysli: „Proč?“

Neboť obávaný klíč všeho opravdového vědění jest otázka: Proč? Toto slovo je silnější než rákos Thovtův a mocnější než nápisy vyryté do kamene.

Hle, jak se to stalo: Byla jakási žena, která neměla dětí, i myslila, že je neplodná, poněvadž se jí již naplnilo čtyřicet let. Jednoho dne jí přestaly měsíční bolesti, i zachvátil ji strach a úzkost a ona přišla do Domu života, obávajíc se, že do ní vstoupil zlý duch a otrávil její tělo. Vzal jsem obilná zrna, jak je předepsáno, a zahrabal je do prsti. Zalil jsem několik zrnek vodou z Nilu a ostatní vodou oné ženy. Dal jsem prsť na sluneční žár a řekl ženě, aby opět přišla za několik dní. Když se pak dostavila, zrnka již vzklíčila: ta, která byla zalita vodou Nilu, byla drobná, kdežto ostatní vypučela zelenými lístky. A tak jest přece pravda, co je psáno, jak jsem to i sám řekl udivené ženě:

„Raduj se, ženo, neboť svatý Amon požehnal ve svém milosrdenství tvému lůnu, a budeš mít dítě jako ostatní požehnané ženy.“

Ubohá žena plakala radostí a dala mi darem stříbrný kroužek o váze dvou debenů – vždyť byla ztratila již všecku svou naději – a sotvaže mi uvěřila, již se mne zeptala:

„Bude to syn?“

Myslila totiž, že vím všecko. Dodal jsem si odvahy, podíval se jí přímo do očí a řekl:

„Bude to syn.“

Neboť možnost byla stejná – a já jsem měl tou dobou štěstí ve hře. Žena se zaradovala ještě více a dala mi další stříbrný kroužek o váze dvou debenů.

Když však odešla, tázal jsem se sama sebe:

„Jak je možné, že obilné zrno ví, co žádný lékař nemůže poznat ani vědět či vidět, dokud známky těhotenství nejsou zřejmy oku?“

I dodal jsem si odvahy a šel se zeptat svého učitele, proč je tomu tak, avšak on pohlédl na mne jako na nepříčetného a řekl pouze:

„Tak jest psáno.“

Ale to nebyla odpověď na mé proč.

Dodal jsem si ještě jednou odvahy a šel se zeptat královského porodníka do domu rodiček, proč je tomu tak. On mi však řekl:

„Amon jest králem všech bohů. Jeho oko vidí lůno ženy, kam proniklo sémě. Jestliže dovolí, aby se žena oplodnila, pročpak by nedovolil, aby se obilné zrno zazelenalo v prsti, když se zalije vodou oplodněné ženy?“

A podíval se na mne jako na prosťáčka, avšak ani to nebyla odpověď na mé proč.

Tehdy se mé oči otevřely dokořán, i viděl jsem, že lékaři Domu života znají jedině, co bylo psáno a co bylo zvykem, ale nic více. Neboť když jsem se tázal, proč je třeba vypalovat hnisavou ránu, kdežto obyčejná rána se maže olejem a obvazuje, a proč plíseň a pavučiny léčí vředy, odpovídali mi:

„Odevždy se tak činilo.“

A právě tak ten, jenž vládne uzdravujícím nožem, má právo provádět ony sto osmdesát dva řezy, které byly popsány, a provádí je podle své zkušenosti a obratnosti lépe či hůře, rychleji či pomaleji, s většími či menšími bolestmi nemocného, ale nemůže udělat nic více, neboť jen ony byly ve svitcích popsány a zobrazeny, avšak jiné nebyly dříve prováděny.

Byli lidé, kteří hubli a jejichž obličej bledl, ale lékař v nich nemohl zjistit ani nemoc, ani zranění. A přece se tito nemocní zotavovali a uzdravovali, jestliže jedli syrová játra obětních zvířat – ovšem za dražší ceny – ale proč se tak dělo, nesměl se nikdo zeptat. Byli jiní, kteří měli bolesti v břiše a jejichž ruce a tváře jen hořely. Užívali projímadla a utišující léky, ale někteří se uzdravili a jiní zemřeli, aniž lékaři mohli předem říci, kdo se uzdraví a komu opuchne břicho, takže zemře. Avšak proč se jeden uzdravil a jiný zemřel, to se nikdo neptal, ba ani se nesměl ptát.

Brzy jsem zpozoroval, že se příliš dotazuji, neboť začali na mne hledět úkosem, a žáci, kteří přišli po mně, mne přeskočili a dávali mi rozkazy. Tehdy jsem svlékl svou bílou kytlici, očistil jsem se a odešel jsem z Domu života, odnášeje si z něho dva stříbrné kroužky, jež vážily celkem čtyři debeny.

V

Když jsem vyšel z chrámu uprostřed dne – což se mi nestalo již po léta – otevřely se mi oči dokořán ještě jednou, i shledal jsem, že se Veset změnil za tu dobu mého učení. Shledal jsem to, jda cestou beranů i přecházeje mnohá tržiště, neboť všude vládl nový neklid, a oděv lidí byl ještě dražší a přepychovější a nebylo možno rozeznat ani podle vrapované řízy, ani podle paruky, kdo byl muž a kdo žena. Z krčem a z domů rozkoše se rozléhala hřmotná hudba syrská a v ulicích bylo slyšet ještě více cizích slov a Syřané a bohatí Nubijci se ještě drzeji mísili mezi Egypťany. Bohatství a moc Egypta byly bez mezí a po staletí žádný nepřítel nevstoupil do jeho měst a středního věku dosáhli již ti, kteří nikdy nezakusili války. Avšak přineslo-li to více radosti lidem, to nevím, neboť všichni očekávali něco nového, nejsouce spokojeni dnem přítomným.

Toulal jsem se ulicemi Vesetu a byl jsem sám a srdce jsem měl obtížené vzdorem a zármutkem. Šel jsem domů a viděl jsem, že otec Senmut zestárl, jeho hřbet se ohnul, a nemohl již rozeznat znaménka na papyru. Viděl jsem také, že i má matka Kipa zestárla, zadýchávala se při chůzi a nemluvila o ničem jiném než o hrobě. Neboť za své úspory koupil otec pro oba hrob ve Městě mrtvých na západní straně řeky. Viděl jsem jej, byl to úpravný hrob postavený z hliněných cihel a na stěnách měl namalovány obvyklé obrazy a nápisy. Kolem dokola byly stovky a tisíce podobných hrobů, které Amonovi kněží draho prodávali počestným a spořivým lidem toužícím po nesmrtelnosti. Abych udělal matce radost, opsal jsem pro své rodiče Knihu mrtvých, jež bude jednou s nimi vložena do hrobu, aby nezabloudili na své dlouhé cestě, a byla napsána bez jediné chybičky – a vůbec to byla pozoruhodná Kniha mrtvých, i když neměla malovaných obrazů jako ty, které se prodávaly na Nádvoří knih Amonova chrámu.

Matka mi dala najíst a otec se mne vyptával na mé učení, avšak nenašli jsme již nic jiného, o čem bychom spolu hovořili, a dům mi byl pojednou cizí a cizí mi byla i ulice, ba i lidé v ní. Proto bylo mé srdce čím dále tím smutnější, až jsem si vzpomněl na chrám Ptahův a na Thutmosa, jenž byl mým přítelem a jenž se chtěl stát umělcem. Tu jsem si pomyslil:

„Mám na ruce čtyři debeny stříbra, půjdu pro svého přítele Thutmosa, abychom se spolu potěšili a rozveselili vínem, vždyť přece nikdy se mi nedostane odpovědi na mou otázku.“

Proto jsem se rozloučil se svými rodiči, řka, že se musím vrátit do Domu života, a ještě před západem slunce jsem došel do Ptahova chrámu a zeptal se strážce u vrat na školu umělců, i vešel jsem dovnitř a hledal žáka Thutmosa. A tu jsem se dozvěděl, že již dávno byl vyhnán ze školy. Žáci, kterých jsem se na něho vyptával a kteří měli ruce od hlíny, plivali na zem přede mnou, vyslovujíce jeho jméno. Ale jeden z nich mi řekl:

„Hledáš-li Thutmosa, pak ho najdeš nejspíše v některé krčmě či v některém domu rozkoše.“

Jiný připojil:

„Uslyšíš-li někoho rouhat se bohům, pak je Thutmose zajisté nablízku.“

A třetí řekl:

„Všude tam, kde je nějaká pranice a kde se rozdávají boule a rány, tam jistě najdeš svého přítele Thutmosa.“

A opět plivli na zem přede mnou, ježto jsem řekl, že jsem přítelem Thutmosovým, avšak činili tak jedině kvůli svému učiteli, neboť jakmile se tento obrátil zády, poradili mi hned, abych šel do krčmy, jejíž jméno jest U syrského džbánu.

Našel jsem tedy krčmu, jejíž jméno bylo U syrského džbánu. Stála na rozhraní mezi čtvrtí chudých a čtvrtí velmožů a nad jejími dveřmi byl nápis, v němž se vychvalovala vína z vinic Amonových i vína z přístavu. Uvnitř byly stěny pokryty veselými malbami, na nichž se paviáni laskali s tanečnicemi, a kozy hrály na flétny. Na zemi seděli umělci, kteří horlivě kreslili obrazy na papyr, a jakýsi stařec pozoroval smutně prázdnou číši před sebou.

„Toť Sinuhet, u kruhu hrnčířova!“ vykřikl kdosi a vstal, aby mne pozdravil, zvedaje přitom ruku na znamení velkého překvapení.

Poznal jsem Thutmosa, třebaže jeho plášť byl špinavý a roztrhaný a třebaže měl krví podlité oči a velkou bouli na čele. Zestárl a zhubl a měl plno vrásek v koutcích úst, ačkoliv byl ještě mlád. Avšak v jeho očích bylo stále cosi nakažlivě odvážného a veselého, když se na mne díval, a naklonil hlavu ke mně blíže, až se naše tváře dotkly. I poznal jsem tak, že jsme zůstali přáteli.

„Mé srdce je obtíženo zármutkem a vše je marnost,“ pravil jsem mu. „Proto jsem tě hledal, abychom potěšili svá srdce vínem, neboť nikdo mi neodpovídá, když se ptám proč.“

Avšak Thutmose zvedl svou zástěrku, aby ukázal, že nemá, zač by koupil vína.

„Mám na svém zápěstí čtyři debeny stříbra,“ řekl jsem hrdě.

Avšak Thutmose ukázal na mou hlavu, která byla hladce oholena, poněvadž jsem si přál, aby lidé věděli, že jsem knězem nižšího stupně. Neměl jsem nic jiného, čím bych se byl mohl chlubit, a nyní mne mrzelo, že jsem si nenechal vlasy znovu narůst. Proto jsem mu netrpělivě odpověděl:

„Jsem lékařem a nikoli knězem. Myslím, že jsem četl na dveřích, že se zde podávají také vína z přístavu. Ochutnejme je, jsou-li dobrá.“

Při těchto slovech jsem zazvonil stříbrnými kroužky na ruce a krčmář přiběhl a uklonil se přede mnou, ruce ve výši kolenou.

„Mám vína ze Sidonu a Gebalu, jejichž pečetě nejsou ještě zlomeny, a jež chutnají myrhou,“ řekl. „Mohu ti nabídnout také smíchaná vína v pestrých pohárech. Stoupají do hlavy jako úsměv krásné dívky a rozveselují srdce.“

A ještě mnoho jiného napovídal a navypočítával jedním dechem, takže jsem zrozpačitěl a pohleděl tázavě na Thutmosa. Thutmose nám objednal smíchané víno, i přišel otrok a nalil nám vody na ruce a přinesl misku pražených zrnek lotosu na nízký stůl před námi. Krčmář naň postavil pestré poháry. Thutmose pozvedl svůj pohár a ulil kapku vína na zem, řka:

„Božskému hrnčíři! Nechť mor zamoří školu umění i její učitele!“ A potom jmenoval ty, které nejvíce nenáviděl.

I já jsem pozvedl svůj pohár a ulil kapku vína na zem.

„Při jménu Amonově,“ řekl jsem, „nechť jeho člun pluje věčně, nechť puknou pupky jeho kněžím a nechť mor zamoří nevědomé učitele Domu života.“

Pronášel jsem ta slova potichu, aby je nikdo cizí nezaslechl.

„Neboj se,“ poznamenal Thutmose. „V této krčmě jsme se již něco naproklínali Amonovi do uší, že si už toho nikdo ani nevšimne. My zde ostatně jsme všichni ztracenci. Nevydělal bych si ani na chléb ani na pivo, kdybych se nebyl rozhodl kreslit obrázky pro děti bohatců.“

Ukázal mi svitek papyru, na nějž kreslil před mým příchodem, a musel jsem se smát, neboť nakreslil pevnost, jejíž hradby bránila strachem se třesoucí kočka proti myším, a nakreslil dále hrocha, který zpíval v koruně stromu, kdežto holub namáhavě stoupal po žebříku opřeném o jeho kmen.

Thutmose se na mne díval a jeho hnědé oči se usmívaly. Rozvinul svitek, a já se již nesmál, protože se objevil obraz, na němž malý lysý kněz vedl velkého faraona na provázku, jako se vodí obětní zvíře do chrámu. A ukázal mi ještě jiný obraz, na němž se maličký faraon ukláněl před obrovským obrazem Amonovým. Podíval jsem se tázavě na něho a on pokýval hlavou a řekl:

„Není-liž tomu právě tak? Rodiče také se smějí mým obrazům, protože jsou pošetilé. Je k smíchu, útočí-li myš na kočku a stejně je k smíchu, vede-li kněz faraona na vodítku. Avšak ti, kteří vědí, počínají o všeličems přemýšlet. Proto mám dost chleba i piva, dokud ovšem mne kněží nedají zabít svými strážci někde na rohu ulice. Už se i to přihodilo.“

„Napijme se,“ řekl jsem mu. I napili jsme se vína, avšak mé srdce se nerozveselilo.

„Je nesprávné ptát se proč?“ otázal jsem se.

„Ovšem že je to nesprávné,“ pravil Thutmose, „neboť člověk, jenž se odváží ptát se proč, nemá ani domu, ani přístřeší, ba ani nejchudšího pelechu v celičké zemi Kemet. Vše musí zůstat při starém, vždyť to víš. Chvěl jsem se radostí a pýchou, když jsem vstupoval do školy umění, vzpomínáš si přece, Sinuhete. Byl jsem jako žíznivý, jenž došel k prameni. Byl jsem jako hladový, jemuž se podává chléb. A naučil jsem se mnohému dobrému. Naučil jsem se, jak má umělec držet štětec, i jak má zacházet s rydlem, jak ztvárnit model z vosku dříve, než začne z kamene, jak hladit kámen a spojovat barevné kameny i jak malovat na průsvitný kámen. Avšak když jsem chtěl tvořit to, o čem jsem snil, pro radost svých vlastních očí, tu se vztyčila přede mnou zeď – a dali mi míchat hlínu pro druhé. Neboť především jest zde zákon. Umění má své zákony jako každé písmeno, a každý, jenž jim uhýbá, je proklet. Tak vše má svůj vzor, a kdo uhýbá vzoru, není schopen stát se umělcem. Od počátku věků jest předepsáno, jak se má zobrazit člověk stojící a člověk sedící. Od počátku věků jest předepsáno, jak kůň zvedá nohy i jak vůl táhne smyk. Od počátku věků jest předepsáno, jak má umělec pracovat, a kdo tomu uhýbá, není schopen pro chrám, i bude mu odňat kámen a dláto. Ach, Sinuhete, příteli můj, i já jsem se ptal proč. Příliš často jsem se ptával proč. A proto sedím zde, a s boulemi na hlavě.“

Napili jsme se vína, i ulevilo se naší mysli, i mému srdci se ulevilo, jako by se byl rozřízl vřed, neboť jsem již nebyl sám.

A Thutmose pokračoval:

„Sinuhete, příteli můj, narodili jsme se v podivné době. Vše se hýbe a mění svou podobu jako hlína na hrnčířově kruhu. Šat se mění, slova i mravy se mění, a lidé již nevěří v bohy, třebaže se jich stále ještě obávají. Sinuhete, příteli můj, narodili jsme se snad na sklonku života země, neboť země jest již stará, vždyť přešlo tisíc, ba dva tisíce let od stavby jehlancových hrobek. Když na to pomyslím, chtěl bych vložit hlavu do rukou a plakat jako dítě.“

Neplakal však, neboť jsme pili smíchané víno v pestrých pohárech, a krčmář od Syrského džbánu se před námi uklonil, ruce ve výši kolenou, pokaždé když nám je naplnil. A co chvíli přiběhl otrok a nalil nám vody na ruce. Mé srdce bylo lehké a rychlé jako šíp, jako vlaštovka po záplavě, a měl jsem chuť přednášet verše a objímat celý svět kolem.

„Pojďme do některého domu rozkoše,“ řekl Thutmose a smál se. „Pojďme naslouchat hudbě a dívat se na tanečnice, aby se naše srdce potěšila a abychom se již neptali proč a nechtěli svůj pohár plný.“

Zaplatil jsem jedním kroužkem ze zápěstí, doporučuje zároveň krčmáři, aby s ním nakládal opatrně, neboť je ještě vlhký močí těhotné ženy. Tato myšlenka mne velice rozveselila a krčmář se tomu také ze srdce zasmál a vrátil mi celou spoustu poznačených plíšků stříbra, takže jsem mohl jeden z nich dát i otrokovi. Ten se uklonil až k zemi přede mnou a krčmář nás doprovodil až ke dveřím a vyzval mne, abych nezapomněl na Syrský džbán. Říkal také, že zná dosti mladých dívek bez předsudků, které by se rády se mnou seznámily, kdybych je šel navštívit a přinesl s sebou od něho koupený džbán vína. Avšak Thutmose namítl, že již jeho děd spal s těmi syrskými dívkami, které by se tedy mohly zvát spíše bábami než sestrami. Tak jsme žertovali, ježto naše hlavy byly plny vína.

Toulali jsme se ulicemi a slunce dávno zapadlo a poznal jsem Veset, kde nebylo nikdy noci, neboť veselící se lidé udržovali tolik světel ve své nádherné čtvrti, že bylo vidět v noci jako ve dne. Před domy rozkoše hořely pochodně a veliké kahany plály na nárožních sloupech. Otroci nosili nosítka a volání běžců se mísilo v hudbu a v hulákání opilců, zaznívající z mnohých domů.

Vstoupili jsme do kušské krčmy, i viděli jsme Nubijce bijící pěstí nebo dřevěným kyjem do bubínků, jejichž temné dunění se neslo široko daleko. Odevšad se ozývala syrská hudba, hřmotná a prostá, jejíž zvláštnost bila do uší, jejíž rychlost však uchvacovala mysl a rozehřívala krev. Ještě nikdy jsem nohou nevkročil do domu rozkoše, i byl jsem poněkud nesmělý, avšak Thutmose mne zavedl do domu, jenž se jmenoval U kočky a hroznu. Byl to malý a úpravný dům, sedělo se tam na měkkých rohožích, osvětlení bylo překrásně žluté, a flétnám a strunným nástrojům dávaly znamení červeně namalovanými dlaněmi mladé, podle mne krásné dívky. Když hudba skončila, přišly si k nám sednout a žádaly mne, abych jim nabídl víno, ježto jejich hrdla jsou suchá jako sláma. Hudba se opět ozvala a dvě nahé tanečnice tančily složitý, velkou obratnost vyžadující tanec, jejž jsem sledoval s živým zájmem. Jako lékař jsem byl zvyklý vidět nahá těla dívek, ale jejich prsy neposkakovaly, jejich malá břicha a kyčle se nechvěly s takovou svůdností.

Avšak hudba mne zase roztesknila a zatoužil jsem po něčem, nevěda ani po čem. Krásná dívka položila svou ruku na mou a opřela svůj bok o můj a řekla mi, že mám moudré oči. Nicméně její oči nebyly zelené jako voda Nilu v letním žáru a její šat nebyl z královského lnu, i když jí neskrýval prsa. Proto jsem pouze popíjel víno, ale nehleděl jí do očí a ani si nikterak nepřál jmenovat ji svou sestrou a požádat ji, aby se se mnou obveselila. Poslední vzpomínka, kterou mám na tento dům rozkoše, byl kopanec rozzuřeného Nubijce do mého zadku, a pak boule na hlavě, kterou jsem si udělal, když jsem vypadl ze dveří na ulici.

Stalo se mi právě to, co předvídala má matka Kipa. Ležel jsem ve škarpě bez jediného kousíčku mědi v měšci – plášť roztrhán a bouli na hlavě – až mne Thutmose zvedl, a podpíraje mne svou silnou paží, dovedl mne k přístavišti, kde jsem mohl uhasit svou žízeň vodou z Nilu a omýt si tvář a ruce a nohy.

Onoho rána jsem se vrátil do Domu života s opuchlýma očima, s bolestivou boulí na hlavě, se špinavým pláštěm, i necítil jsem nejmenšího přání ptát se proč.

Měl jsem dozor v oddělení ušních nemocí, i očistil jsem se spěšně a oblékl čistou kytlici a odebral se tam. Můj učitel a dohlížitel mne však potkal na chodbě, pohlédl mi do tváře a jal se mne plísnit slovy, která jsem čítal ve svitcích a znal zpaměti:

„Co bude z tebe,“ řekl, „jenž běháš celé noci kolem hradeb a piješ víno bez míry? Co bude z tebe, jenž marníš svůj čas v domech rozkoše a tlučeš holí do džbánů a zastrašuješ lidi? Co bude z tebe, jenž působíš krvavá zranění a prcháš před strážemi?“

Když takto splnil svou povinnost, pousmál se a ulehčeně si oddychl, pak mne zavedl do své jizby a nabídl mi jakýsi nápoj, aby mne pročistil.

Bylo mi lépe, i pochopil jsem, že víno a domy rozkoše jsou dovoleny v Domě života, pokud jen se přestanu ptát proč.

VI

Tak proniklo vzrušení Vesetu i mně do krve a začal jsem dávat přednost noci přede dnem, komíhavému světlu pochodní před sluncem, syrské hudbě před nářkem nemocných, šeptání krásných dívek před starodávnými znaky zažloutlých papyrů. Nikdo nic nenamítal, pokud jsem konal pečlivě svou práci v Domě života, pokud jsem dělal zkoušky a neztratil jistotu svých rukou. To patřilo k životu vysvěcených, neboť jen málo posluchačů mělo prostředky založit si vlastní domov a oženit se v době učení. Proto mi moji učitelé dali na srozuměnou, že si správně počínám, když se otrkávám a ukájím své tělo a obveseluji své srdce. Ženy jsem se však ještě nedotkl, a přece jsem si myslil, že vím, že její lůno nepálí jako oheň.

Doba byla velmi neklidná a veliký faraon onemocněl. Viděl jsem jeho seschlý stařecký obličej, když ho nesli do chrámu o svátku obou bohů Nilu, celého ozdobeného zlatem a drahými kameny, nehybného jako obraz boha, hlavu skloněnu pod tíhou dvojité koruny. Byl nemocen a léky královských lékařů mu nepřinášely uzdravení, i šeptalo se, že jeho čas se naplnil a že brzy nastoupí na trůn faraonů jeho dědic. Avšak následník trůnu byl ještě mladík jako já.

V Amonově chrámu se konaly oběti a bohoslužby, ale Amon nebyl s to pomoci svému božskému synu, ačkoliv mu třetí Amenhotep vystavěl nejvelkolepější chrám všech věků. Říkalo se, že se král hněvá na bohy Egypta a že poslal rychlé posly ke svému tchánovi, králi mitannskému v zemi naharinské, aby ho uzdravila zázračná Ištar z Ninuy. A to bylo takové rouhání proti Amonovi, že se o tom mluvilo na území chrámu a v Domě života jen šeptem.

Obraz Ištary vskutku přišel, a viděl jsem kněze kadeřavých vousů s podivnými klobouky na hlavách a v tlustých pláštích z vlny, jak jej nesou, celí zpocení, Vesetem za zvuků kovových nástrojů a za temného dunění bubínků. Avšak ani cizí bohové nemohli – k velké radosti kněží – ulevit faraonovi, neboť zakrátko byl povolán do paláce královský otvírač lebek.

Ani jednou jsem neviděl Ptahhora v Domě života, neboť otvírání lebek bylo řídké a ještě jsem dosti nepokročil v učení, abych mohl být účasten řezání a vyšetřování odborníků. Nyní byl Ptahhor přinesen ve velkém spěchu ze svého sídla do Domu života. Očistil se v předsíni a já se postaral, abych se dostal do jeho blízkosti. Byl stejně lysý a jeho obličej stejně svraštělý, ba i tváře mu visely stejně smutně a nespokojeně po obou stranách úst. Poznal mne, usmál se a pravil:

„Tos ty, Sinuhete? Opravdu jsi již natolik pokročil, synu Senmutův?“

Podal mi skříňku z černého dřeva, v níž měl své nástroje, a nařídil mi, abych ho doprovázel. Byla to pro mne nezasloužená čest, kterou mi mohl závidět i královský lékař, i choval jsem se podle toho.

„Musím vyzkoušet jistotu svých rukou,“ řekl Ptahhor. „Začneme nejdříve zde s několika lebkami, abych viděl, jak mi jde práce od ruky.“

Jeho oči byly vodnaté a ruce se mu trochu třásly. Vstoupili jsme do síně, kde byli nevyléčitelně nemocní, ochromení a zranění na hlavě. Ptahhor vyšetřil několik lebek a vybral si starce, jemuž by byla smrt vysvobozením, a statného otroka, který ztratil řeč a nemohl hnout údy, protože ho zranili kamenem do hlavy za nějaké pouliční rvačky. Oba dostali omamný nápoj a byli odneseni do síně, v níž se řezalo, a očištěni. Ptahhor sám si omyl své nástroje a očistil je nad ohněm.

Mým úkolem bylo oholit vlasy obou nemocných nejjemnějším holicím nožíkem. Potom se jim hlavy očistily a omyly ještě jednou, kůže se potřela umrtvující mastí a Ptahhor se mohl dát do práce. Začal tak, že nařízl kůži starce a přeložil ji na obě strany, aniž se znepokojoval prudkým krvácením. Potom rychlými pohyby razil do obnažené kosti díru dutým vrtáčkem a vyjmul kousek uvolněné kosti. Stařec začal lapat po dechu a obličej mu zmodral.

„Nevidím žádné vady v jeho hlavě,“ řekl Ptahhor a vložil kostičku nazpět, zašil pevně kůži několika stehy a obvázal hlavu, načež stařec vydechl duši.

„Zdá se, že se mi ruka trochu chvěje,“ pravil Ptahhor. „Snad mi někdo mladší dojde pro pohár vína?“

Mezi diváky byli kromě učitelů z Domu života i četní žáci, kteří se chtěli stát znalci hlavy. Když se pak Ptahhor napil přineseného vína, začal se zabývat otrokem, který byl přivázán na sedátko a koulel zuřivě očima přesto, že vypil omamný nápoj. Ptahhor nařídil, aby ho přivázali ještě pevněji, a vložili mu hlavu do svěráku, jímž by ani obr nepohnul. Ptahhor rozřízl lebeční kůži a tentokrát se pečlivě vyhnul krvácení. Žíly na okraji rány byly vypáleny a výtok krve byl léky zastaven. To byla práce jiných lékařů, neboť Ptahhor si nechtěl unavit ruce. Je pravda, že byl v Domě života – jak bylo obyčejem – nevzdělaný muž, jehož pouhá přítomnost stačila zastavit všecko krvácení v okamžiku, Ptahhor však chtěl poučit své žáky a šetřit síly tohoto muže pro faraona.

Když Ptahhor očistil lebku, ukázal všem místo, kde byla kost vražena dovnitř. Užívaje vrtáčku, pilky a klíštěk, uvolnil kus lebeční kosti, velký jako dlaň, a ukázal potom všem, jak sražená krev vnikla do bílých záhybů mozku. S největší opatrností odstranil kousky sedlé krve jeden po druhém a vyňal úštipek kosti, který vnikl do mozku. To vše trvalo dosti dlouho, takže každý žák měl čas dobře se podívat na způsob práce a vrýt si do paměti vnější vzhled živého mozku. Potom Ptahhor uzavřel opět otvor stříbrnou destičkou, očištěnou v ohni, která byla zatím připravena podle tvaru vyjmutého kusu lebeční kosti, a připevnil ji malými sponkami těsně na lebku. Když kůži zašil a ránu obvázal, řekl:

„Vzbuďte toho muže.“

Nemocný totiž byl již dlouho v bezvědomí.

Odvázali otroka, nalili mu vína do hrdla a dávali mu čichat k silným lékům. Po chvíli se muž posadil a začal klít. Byl to zázrak, jemuž neuvěří ten, kdo jej neviděl na vlastní oči, vždyť před otevřením lebky nemohl muž ani mluvit ani hnout údy. Tentokrát jsem se nemusel ptát proč, neboť Ptahhor vysvětlil, že vražená kůstka a krev rozlitá do mozku způsobily tyto viditelné příznaky.

„Jestliže nezemře do tří dnů, bude se moci považovat za uzdravena,“ prohlásil Ptahhor, „a ani ne do měsíce bude moci zmlátit muže, jenž mu rozbil lebku. Nemyslím, že zemře.“

Potom poděkoval vlídně všem, kdož mu pomáhali, a jmenoval i mne, ačkoliv jsem mu jen podával nástroje, které potřeboval. Neuhodl jsem však jeho úmysl, když mi svěřoval tento úkol, neboť tím, že mi svěřil svou skříňku z černého dřeva, vyvolil si mne za svého pomocníka v paláci faraonově. Dvakrát jsem mu podával nástroje, i stal jsem se tak znalcem, jenž mu při otevření lebky bude k lepší pomoci než kterýkoli jiný královský lékař. Avšak to jsem nepochopil, a proto jsem se nesmírně podivil, když mi řekl:

„Snad jsme nyní již dostatečně zralí, abychom vložili své ruce na královskou lebku. Jsi připraven, Sinuhete?“

Tak se stalo, že jsem vstoupil ve své prosté lékařské kytlici po boku Ptahhorově do královských nosítek. Zastavovač krve se musel spokojit s místem na tyči, a otroci faraonovi nás odnášeli rychle k přístavišti krokem tak stejnoměrným, že se nosítka ani trochu nekymácela. Na břehu nás čekal královský člun, jehož veslaři byli vybraní otroci a veslovali pravidelně, takže člun spíše letěl, než plul po vodě. Z faraonova přístaviště nás donesli do zlatého domu, a nedivil jsem se tomuto spěchu, neboť v ulicích Vesetu již pochodovali vojáci, brány byly zavřeny a obchodníci odnášeli své zboží do skladišť, a dveře a okenice se zavíraly.

Z toho všeho jsem poznal, že velký faraon brzy zemře.

Kniha třetí

Vzrušení Vesetu

I

Velký zástup šlechticů i nešlechticů se shromáždil přede zdmi zlatého domu, a dokonce i u zakázaného nábřeží bylo plno člunů, dřevěných veslic bohatců i lodiček z rákosu stmeleného smolou. Když nás spatřili, zahučelo to zástupem jako šum vzdálených vod, a z úst do úst šla zvěst, že přišel královský otvírač lebek. I zvedli lidé paže na znamení smutku, kvílení a nářek nás předcházely do paláce, neboť všichni věděli, že žádný faraon nespatřil třetí východ slunce po otevření své lebky.

Od brány lilií vedli nás ke komnatám královským, vznešení dvořané byli nám k službám a ukláněli se až k zemi před Ptahhorem a přede mnou, protože jsme ve svých rukou přinášeli smrt. Připravili nám zvláštní komnatu, abychom se očistili, avšak když Ptahhor vyměnil několik slov s osobním lékařem královským, zvedl jen paži na znamení smutku a ledabyle provedl očistné obřady. Posvátný oheň byl nesen za námi a nádhernými královskými komnatami jsme došli až do ložnice.

Velký faraon ležel na svém loži pod zlatým závěsem a ochraňovali ho bohové shlížející ze sloupů lože, jež nesli lvi. Ležel nahý, bez jediného odznaku své moci, sešlé a opuchlé tělo v bezvědomí, hlavu nakloněnu ke straně. Těžce chroptěl a slina mu stékala z ochablého koutku rtů. Tak pomíjivá jest – a stínu podobná – pozemská moc a sláva, že i on byl k nerozeznání od kteréhokoliv umírajícího v síni Domu života. Na zdech komnaty však dále s ním cválali chocholy ozdobení koně v královském voze, jeho silná ruka napínala luk a lvi hynuli mu u nohou pod jeho šípy. Červeň, zlato a modř zářily na stěnách a na podlaze plavaly ryby, kachny létaly na šustících křídlech a rákos se ohýbal ve větru.

Uklonili jsme se až k zemi před umírajícím faraonem, a každý, kdo již poznal smrt, věděl, že všechno umění Ptahhorovo jest marné. Avšak od pradávna se otvírala všem faraonům lebka jako poslední prostředek, jestliže nezemřeli rychleji přirozenou smrtí – což se mělo stát také nyní, i přikročili jsme k obřadu. Otevřel jsem skříňku z černého dřeva, očistil jsem ještě jednou nůž, vrtáček i kleště nad ohněm a podal Ptahhorovi očištěný pazourkový nůž. Osobní lékař králův již oholil lebku umírajícího a očistil ji, takže Ptahhor poručil zastavovači krve, aby se posadil na lože a vzal lebku faraonovu na klín.

Tu se přiblížila k loži velká manželka královská Tij a rozhodně to zakázala. Až do té chvíle stála opřena o stěnu, paže zvednuty na znamení smutku, nehybná jako obraz boha. Za ní stál mladý následník trůnu Amenhotep a jeho sestra Beketamon, avšak já jsem se ještě neodvážil pozvednout k nim svůj zrak. Nyní, když povstal v komnatě zmatek, jsem je poznal podle jejich obrazů v chrámech. Následník byl mého věku, ale byl vyšší než já. Hlavu s vystupující bradou měl vztyčenu, oči pevně zavřeny. Jeho údy byly až chorobně hubené, víčka a svaly ve tváři se mu chvěly. Princezna Beketamon měla krásné, ušlechtilé rysy a dlouhé, oválné oči. Její ústa a tváře byly namalovány jasnou červení a její šat byl z královského lnu, takže její údy jím prosvítaly jako údy bohyně. Důstojnější však než ti dva byla královská manželka Tij, ačkoliv byla celkem malá a obtloustlá. Její pleť byla velmi tmavá, lícní kosti široké a vystouplé. Říkalo se, že byla prostou ženou z lidu a že měla nubijskou krev, ale nechci to tvrdit, ježto jsem o tom jen slyšel. Vím pouze, že ač její rodiče neměli v nápisech čestných hodností, měla ona přece moudré, neohrožené a pronikavé oči a její vystupování prozrazovalo moc. Když pohnula rukou a podívala se na zastavovače krve, byl tento muž jako prach u jejích širokých, temně hnědých nohou. Chápal jsem ji, neboť zastavovač krve byl jen obyčejný skoták, který neuměl psát ani číst. Stál zde, šíji ohnutou a paže svislé, ústa přihlouple otevřena a tupý výraz v očích. Neměl ani nadání, ani rozumu, měl jen schopnost zastavovat krev pouhou svou přítomností, a proto byl odveden od svého pluhu a od svých volů a vzat do služeb chrámu. Přes všecky očistné koupele šířil okolo sebe neustále zápach volského lejna, a nebyl s to vysvětlit, odkud má svou schopnost. Nebylo to ani umění, ani cvičení vůle. Bylo to v něm, jako je skryt vzácný kámen ve štěrku, a nebylo možno toho dosíci ani učením, ani duchovním cvičením.

„Nedovolím, aby se dotýkal boha,“ pravila velká manželka královská. „Já sama budu držet jeho hlavu, je-li toho zapotřebí.“

Ptahhor odporoval a vysvětloval, že otvírání lebky je krvavé a nepříjemné na pohled. Přesto se velká manželka královská posadila na okraj lože a zvedla velmi opatrně hlavu svého umírajícího manžela, neohlížejíc se na sliny, jež jí tekly po rukou.

„Je můj,“ řekla ještě. „Nechť se ho nikdo jiný nedotkne. Na mém klíně nechť vstoupí do země smrti.“

„On, jakožto bůh, vstoupí do slunečního člunu svého otce a přijde přímo do země blažených,“ pravil Ptahhor, jenž svým pazourkovým nožem nařízl kůži lebky. „Zrodil se ze slunce a do slunce se navrátí a jméno jeho bude chváleno všemi národy na věky věků. Ve jménu Sutecha a všech ďáblů, cože náš zastavovač krve otálí?“

A úmyslně povídal všelijaké bezvýznamné věci, jen aby odvrátil pozornost královské manželky od vlastního řezání, jako každý obratný lékař mluví stále k nemocnému, když mu působí bolest. Posledními slovy se osopil na muže, který stál opřen o dveře, oči ospale přivřeny, neboť z faraonovy hlavy začala pomalu vytékat krev a stékala do klína královské manželky, takže se zachvěla a její tvář zesinala. Zastavovač krve se vytrhl ze svého zamyšlení. Myslil snad na své volky a zavodňovací strouhy, avšak nyní si připomněl svůj úkol, i přiblížil se, a vztáhnuv paže, zahleděl se na faraona. Krev přestala ihned téci, i mohl jsem hlavu omýt a očistit.

„Promiň, matko,“ pravil Ptahhor, drže v rukou vrtáček. „Nu ovšem do slunce, přímo k svému otci ve zlatém člunu, nechť mu Amon požehná.“

Neustále povídaje, otáčel rychlými a obratnými pohyby vrtáčkem v dlaních, až se nořil se skřípotem do kosti. Tu otevřel následník oči a s chvějící se tváří pravil:

„Nikoli Amon, nýbrž Reharachte mu požehná, a Aton jest jeho zjevením.“

Zvedl jsem uctivě ruku, ačkoliv jsem nevěděl, o čem mluví, neboť kdo zná všech tisíc bohů Egypta, nejméně ze všech pak nějaký Amonovi zasvěcený kněz, jenž má dost co dělat se svatými trojicemi a devatery.

„Aton, inu ovšem,“ zamumlal Ptahhor, uklidňuje prince. „Pročpak ne Aton? To jsem se asi přeřekl.“

Vzal opět pazourkový nůž a kladívko s držadlem z černého dřeva a začal lehounkými poklepy uvolňovat kost.

„Pravda, inu zapomněl jsem, že vztyčil ve své božské moudrosti chrám Atonovi. Bylo to, myslím, brzy po narození prince, že ano, krásná Tij? Nu tak, ještě chvilenku.“

Podíval se starostlivě na následníka, jenž stál u lože, zatínaje pěsti, a v tváři mu škubalo.

„Po pravdě řečeno, kapka vína by zpevnila ruku a neučinila by ani princi zle. Při této příležitosti by stálo za to, rozlomit pečeť některého královského džbánu. Hej!“

Podal jsem mu kleštičky a Ptahhor vyjmul uvolněný kousek kosti, až hlava na královnině klíně zapraskala.

„Posviť mi, Sinuhete.“

Ptahhor si oddechl, neboť nejhorší měl za sebou. I já jsem si bezděčně oddechl a zdálo se, jako by se byl tentýž pocit úlevy přenesl i na umírajícího faraona, neboť jeho údy se pohnuly, dýchání se uklidnilo, i upadl do ještě hlubšího bezvědomí. Při jasném světle vyšetřoval Ptahhor chvíli zamyšleně královský mozek, jenž se objevil v otvoru lebeční kosti. Jeho hmota byla šedomodrá a zachvívala se.

„Hm!“ zahloubal se Ptahhor a řekl: „Co jest vykonáno, vykonáno jest. Nechť dokončí nyní naše dílo Aton, neboť to jest již věcí bohů a nikoli lidí.“

Zlehka a opatrně zasadil kousek kosti na jeho místo, zaplnil ránu pryskyřicí a přetáhl přes ni kůži a nakonec ji obvázal. Královská manželka položila hlavu na podpěrátko, vyřezávané ze vzácného dřeva, a podívala se na Ptahhora. Krev zaschla na jejím klíně, ona však o to nedbala. Ptahhor se setkal s jejím nebojácným pohledem, aniž se sklonil, a řekl potichu:

„Bude žít až do rozednění, dopustí-li jeho bůh.“

Potom zvedl ruku na znamení smutku a já učinil taktéž. Avšak když Ptahhor pozvedl ruce na znamení soustrasti, neodvážil jsem se jej napodobit, neboť kdo jsem byl já, abych litoval královskou rodinu? Očistil jsem nástroje v ohni a uložil je opět do Ptahhorovy skříňky z černého dřeva.

„Tvé dary budou veliké,“ pravila velká manželka královská a pokynula rukou na znamení, že můžeme odejít.

Prostřeli nám k jídlu v královské síni a Ptahhor pohlédl rozradostněně na mnohé džbány s vínem, stojící podél stěny. Dal otevřít jeden z nich, prozkoumav pečlivě jeho pečeť, a otroci nám nalili vodu na ruce. Zeptal jsem se, jak se odvážil hovořit tak neuctivě s královskou manželkou a s následníkem trůnu.

„Je pravda, že faraon je bohem již za svého života,“ řekl Ptahhor a zašklebil se, připomínaje ještě více než obvykle starého paviána, „je pravda, že se mu staví chrámy a obětují oběti po celé zemi, avšak jako lékař jsi viděl, že faraon je jen člověk smrtelný a nám podobný. I velká manželka královská je jen člověk a má vlastnosti všech žen. Má slova jsou pouhým bzučením mouchy v královských uších, a kdybych bzučel, jako bzučí všecky ostatní mouchy kolem nich, nebyli by mi dopřáli sluchu. Avšak nyní si říkají: ,Ptahhor je podivín, ale poctivec. Odpusťme mu jeho pošetilost pro jeho stáří a dobré úmysly.‘ A nezapomenou na mne a dají mi vzácné dary. Pamatuj si, že chceš-li, aby vládce vyslechl tvá slova, mluv s ním jinak než ostatní, mluv s ním jako s člověkem sobě rovným. Tehdy buď popřeje sluchu tvým slovům, nebo tě vyžene holí na nádvoří paláce, avšak kupodivu si tě zapamatuje. A to je velká věc, vzpomíná-li faraon na svého poddaného.“

Ptahhor se napil vína, i rozveselil se. Zastavovač krve hltal plnými ústy maso v medu, zapomněl na svou ospalou nevlídnost a řekl:

„Již není v chudé chatrči.“

I on pil víno a pil je, jako se pije pivo, takže jeho oči se rozšířily a tváře zrudly. A opět promluvil:

„Ne, v chudé chatrči již není, není, juchá!“

Sluha mu nalil vodu na ruce a on jí postříkal síň kolem dokola. Ptahhor se na něho dobrácky podíval a vyzval ho, aby si prohlédl faraonovy stáje, když má k tomu jednou příležitost, neboť nesmíme vykročit z obvodu paláce dříve, než faraon buď naposledy vydechne, nebo se zotaví ze své nemoci. Takový je zvyk. A jestliže faraon zemře, i my musíme zemřít.

Zastavovač krve mu uvěřil a posmutněl. Avšak potom ho rozveselilo pomyšlení, že nicméně nezemře již v chudé chatrči, i šel si prohlédnout faraonovy stáje, pokud měl ještě tu možnost. Ptahhor upozornil sluhu, jenž ho tam odváděl, že bude nejlépe, nechá-li ho ve stáji spát, ježto se tam bude cítit jako doma.

Když jsme osaměli, odvážil jsem se zeptat Ptahhora na Atona, neboť jsem opravdu nevěděl, že třetí Amenhotep dal postavit ve Vesetu chrám i tomuto bohu. Ptahhor mi vysvětlil, že Reharachte byl rodinným bohem Amenhotepů, poněvadž největší z králů-válečníků, první Thutmose, měl v poušti u jeho obrazu sen, v němž se mu tento bůh zjevil a předpověděl, že jednoho dne ponese korunu obou království, ačkoliv se Thutmosovi tehdy nejevila nejmenší možnost stát se panovníkem. Mnoho dědiců trůnu totiž bylo ještě před ním. To byla pravda, neboť ve dnech svého bláhového mládí podnikl Ptahhor cestu k jehlancovým hrobkám a viděl na vlastní oči mezi prackami boha chrám, jejž dal Thutmose vztyčit na paměť této události, i onu desku, na níž vypravoval král o svém zjevení. Od té doby ctila rodina boha Reharachte, jenž obývá město On a jehož zjevením jest Aton. Tento Aton je starodávný bůh, starší než Amon, ale zapomenutý až do dne, v němž velká manželka královská porodila syna, vyprosivši si ho na onském Atonovi. Proto byl postaven chrám tomuto bohu i ve Vesetu, ačkoliv do něho nevkročil vskutku nikdo jiný než členové královské rodiny, a Aton tam byl vypodobněn jako býk nesoucí mezi svými rohy sluneční kotouč, a byl tam zobrazen i Hor v podobě krahujce.

„Tak se stalo, že následník trůnu jest nebeským synem tohoto Atona,“ pravil Ptahhor a napil se vína. „Královská manželka měla vidění v chrámu boha Reharachte a potom porodila syna. A přivedla odtud také vládychtivého kněze, jenž si získal její přízeň. Jeho jméno jest Aj, i dosáhl, že jeho žena byla následníkovou kojnou. Má totiž dceru, jejíž jméno jest Nefertiiti a jež sála mléko z téhož prsu jako následník trůnu a hrála si s ním v paláci jako jeho sestra, tak si můžeš představit, co z toho pojde.“

Ptahhor se znovu napil vína, vzdychl a pravil:

„Ach, nic není starci lahodnější než víno a tlachání o věcech, jež se ho netýkají. Nu, Sinuhete, synu můj, kdybys věděl, co tajemství je pochováno za čelem starého otvírače lebek! Snad se tam skrývají i tajemství královská – a mnozí se diví, proč se nikdy nenarodili živí chlapci v ženském domě paláce, vždyť je to proti všem zákonům lékařství. A přece ten, jenž nyní leží s otevřenou lebkou vedle, neopovrhoval číší ve dnech své síly a svých rozkoší. Byl to velký lovec a za svého života složil tisíc lvů a pět set buvolů, avšak kolik mladých panen převalil ve stínu svého závěsu, to by nedovedl říci ani strážce ženského domu, a přece syna měl pouze s královskou Tij.“

Zneklidněl jsem, neboť i já jsem pil víno. Proto jsem vzdychl a prohlížel zelený kámen na svém prstě. Avšak Ptahhor nemilosrdně pokračoval:

„Svou velkou královskou manželku našel ten, jenž odpočívá vedle, kdysi za velikého honu. Říká se, že Tij byla dcerou jakéhosi čihaře v sítinách nilských, král ji však pozvedl k sobě pro její moudrost a uctil také její nehodné rodiče a naplnil jejich hrob nejvzácnějšími dary. Tij neměla nic proti jeho radovánkám, pokud jeho ostatní ženy nerodily syny. A v této věci jí přálo až zázračné štěstí, jemuž by nikdo nemohl věřit, kdyby tomu tak vskutku nebylo. Avšak jestliže ten, jenž odpočívá vedle, držel berlu a důtky, pak velká manželka královská vedla tu ruku i tu paži. Když se král oženil s dcerou mitannského krále, aby se navždy vyhnul válkám se zemí naharinskou, kde řeky tekou nahoru, podařilo se Tij přesvědčit ho, že princezna má kozí kopyto na tom místě, kam míří mužská touha, ba že i zapáchá po koze, tak se alespoň říkalo, a princezně se nakonec zatemnil mozek bláznovstvím.“

Ptahhor se na mne podíval a překotně doplňoval:

„Sinuhete, nevěř přece těmto povídačkám, vždyť je to jen tlachání zlomyslných lidí, a každý zná něhu a moudrost velké manželky královské i její umění obklopit sebe a trůn schopnými muži. Tak jest.“

A ulil ze svého poháru kapku vína na zem a pozvedl zbožně svou tvář. Potom se ohlédl a vyprskl v smích:

„Buď pozdraven, nosiči odháňky na mouchy!“ zvolal. „Jsi to opravdu ty? Pojď, posaď se a popij trochu se mnou. Již dávno jsme se nesetkali.“

Povstal jsem prudce a uklonil se až k zemi, dotýkaje se rukama podlahy, neboť k nám vstoupil nosič berly po králově pravici a představený pečeti, aby nás poctil svou osobní přítomností. Přišel sám a odznaky důstojenství byly jako znamení smutku v jeho rukou. Jeho starý obličej byl zarmoucen a slzy mu stékaly po lících. Byly to upřímné slzy, protože plakal stejně nad sebou jako nad faraonem. Na mne se ani nepodíval, vždyť bylo zvykem, že šlechtic nemusel vidět nešlechtice. Ti byli jako vzduch kolem něho. Posadil se a odhodil berlu i důtky, povzdychl a pravil rozhněván:

„Pro tvou pošetilost ti bude mnoho odpuštěno, otvírači lebek, přece však tvůj smích není vhodný v domě smutku a pláče.“

A rukama učinil tázavý pohyb.

„Až do rána –“ odpověděl Ptahhor. „Avšak když už jednou nejsme v chudé chatrči, jak nám prve řekl jistý moudrý muž, pak se sluší, abys s námi popil číši vína, neboť víno je stejně vhodné jak v zármutku, tak v radosti. Avšak proč jsi sám a chodíš jako stín, příteli můj? Proč se již kolem tebe nerojí sluhové a velmoži jako mouchy na medovém koláči?“

Představený pečeti otřel slzy z tváří a smutně se pousmál:

„Moc je jako rákos v ruce muže,“ řekl. „Rákos se láme, avšak moudrý pták přeletí včas, aby se pohoupal na jiném stvolu. Proto snad s tebou vypiji číši vína, Ptahhore, ačkoliv to nepatří k mým zvykům, neboť říkáš správně, že víno léčí i zarmoucené srdce.“

„Již tak brzy?“ zeptal se Ptahhor.

Představený pečeti pozvedl bezmocně ruku.

„Nebylo mi ani dovoleno bdít u lože mého umírajícího pána,“ řekl. „U Amona, nevděkem svět odplácí. Velká manželka královská si vzala faraonovu pečeť k sobě a vojenská posádka poslouchá jen ji. Po jejím boku stojí nepravý kněz, a následník trůnu, opravdu, následník trůnu zírá před sebe jako tele, jež pasák vede na vodítku, kam chce.“

„Mluvíme-li již o kněžských věcech,“ řekl Ptahhor a nalil představenému pečeti víno do poháru, protože sluhové zmizeli ihned po jeho příchodu. „Mluvíme-li již o kněžských věcech, tak ti také řeknu, že jsem právě vypravoval svému příteli Sinuhetovi, jak jsem kdysi za dnů svého mládí škrábal i já své jméno na pracky velkého obrazu boha u jehlancových hrobek po způsobu jiných poutníků, aby mé jméno nebylo nikdy zapomenuto.“

Představený pečeti se ohlédl zdvořile po mně, avšak neviděl mne.

„Hm, Aton,“ řekl a poznamenal se zbožně znamením Amonovým. „Stěžeje bran Atonova chrámu zrezavěly a panovník tam již po léta nevkročil. Pozval raději cizího boha, aby ho uzdravil. I to byl rozmar.“

Opět se ohlédl po mně a tentokrát mne opravdu viděl, ježto spěšně dodal:

„Bohům jsou dovoleny rozmary, neboť povaha bohů je rozmarná.“

„Ale následník mluví o Atonovi,“ pokoušel Ptahhor.

„Následník?“ pravil představený pečeti nanejvýš pohrdlivě. „Následník je nemocný blázen. Povězte, že jsem řekl, že dříve než bude faraon v Domě smrti, připevní si velká manželka královská vous na svou bradu a opásá se lvím ohonem a bude předsedat soudu s královskou korunou na hlavě. Ten kněz ji vpravdě svádí z cesty, avšak můžete i povědět, že jsem prohlásil, že královna učiní smlouvu s Amonem, jestliže začne panovat Egyptu.“

Napil se vína a přivřel zvlhlé oči.

„Vskutku,“ řekl, „vskutku jsou bohové rozmarní. Amonovi jsem obětoval oběti, abych byl spasen, jeho velekněze jsem ctil jako otce svého a do jeho chrámu jsem se utíkal k němu jako k nejvyššímu staviteli, avšak nejspíše Sutech a všichni jeho ďábli jsou mi za to vděčni.“

Napil se opět vína a dal se do pláče.

„Jsem jako ten starý pes,“ vzlykal. „Jako ten starý pes, a z hřbetu mi vypadaly chlupy, takže jsem nyní olysalý. Ach ouvej, byl jsem podnožkou nohám faraonovým a král našlapoval zlehka po prachu mé hlavy.“

Napil se vína a mrštil zlatými důtkami o zem a roztrhl své vzácné roucho.

„Marnost nad marnost,“ řekl, „mám však hrob, vzácně vyzdobený, a ten mi nemohou vzít! Můj věčný odpočinek po pravici králově mi nemohou vzít, třebaže jsem jen starý, olysalý pes.“

Vložil hlavu do rukou a hořce plakal.

Ptahhor ho hladil chlácholivě po hlavě a ohmatával svými prsty její obliny.

„Máš zajímavou hlavu,“ pravil. „Z pouhé zvědavosti bych ti ji rád a zdarma otevřel.“

Představený pečeti vyprostil svou hlavu z jeho rukou a zvedl ustrašeně tvář.

Ptahhor špatně pochopil a řekl lichotně:

„Vskutku, zcela zdarma – a nechtěl bych ani nejmenšího dárečku – jsem hotov otevřít tvou hlavu pro naše dávné přátelství, neboť tvá lebka mne velice zajímá.“

Představený pečeti vstal, přidržuje se křečovitě stolu a zíraje divoce před sebe, avšak Ptahhor ho držel pevně za paži a tvrdošíjně přesvědčoval:

„Obratem ruky je to vyřízeno. Učiním to opatrně a snad již zítra bys mohl provázet svého pána do západního příbytku.“

„Žertuješ,“ řekl představený pečeti již opět důstojně a zvedl své důtky z podlahy. „Ty nevěříš v Amona.“

A sklonil se z opatrnosti opět nad stolem, aby se ho mohl přidržet, a pokračoval:

„To je špatné, velmi špatné. Avšak odpouštím ti pro tvou pošetilost, neboť nemám již moc trestat.“

Odešel, zavěsiv si důtky a berlu přes levou paži, a jeho hřbet byl znavený a plný zármutku.

Po jeho odchodu přišli otroci opět do síně a nalili nám vodu na ruce a pomazali nás vzácnými mastmi.

„Veď mne, Sinuhete, synu můj, neboť jsem již stár a mé nohy jsou slabé,“ řekl Ptahhor.

Vyvedl jsem ho ven a byla již noc a na východě vrhala na nebe světla Vesetu rudou zář. Pil jsem víno, i cítil jsem ve své krvi opět vzrušení Vesetu a květy v zahradě voněly omamně a hvězdy se třpytily nad mou hlavou.

„Ptahhore,“ řekl jsem, „žízním po lásce, když noční nebe plane odrazem vesetských světel.“

„Není lásky,“ řekl Ptahhor příkře. „Muž je smutný, nemá-li ženy, s kterou by spal. Avšak vyspí-li se s některou, pak je smutnější než předtím. Tak tomu je a tak tomu bude.“

„Proč?“ otázal jsem se.

„Ani bohové to nevědí,“ pravil Ptahhor. „Nemluv mi o lásce, sic ti otevru lebku. Udělám to zdarma – a nechtěl bych ani nejmenšího dárečku – neboť tak tě ušetřím mnohých zármutků.“

Tehdy jsem usoudil, že bude záhodno vykonat práci otroka, i vzal jsem ho do náručí a odnesl do komnaty, která nám byla vykázána. Byl tak malý a starý, že jsem se ani nezadýchal. Sotvaže jsem ho uložil, usnul, sahaje marně po poháru vedle sebe. Přikryl jsem ho pečlivě přikrývkou, ježto noc byla chladná, a vrátil jsem se k záhonům květů, neboť jsem byl mlád a mládí netouží po spánku za noci, v níž umírá král.

A až k záhonům jsem slyšel tiché hlasy lidí bdících u zdí paláce, jako šustění větru ve vzdáleném rákosí.

II

Bděl jsem ve vůni květů, světla Vesetu se červenala vzrušením na východním nebi, i snil jsem o očích, jež byly zelené jako Nil v letním žáru, když jsem zjistil, že nejsem samoten.

Měsíc byl uzounký a světlo hvězd se jen lehce třpytilo, takže jsem nevěděl, zda se to ke mně přibližuje muž či žena. Avšak někdo ke mně přicházel a snažil se rozeznat můj obličej, aby mne poznal. Pohnul jsem se a neznámý pravil hlasem dětsky vysokým a panovačným zároveň:

„Tos ty, Osamělý?“

Tu jsem podle hlasu a podle křehkého těla poznal následníka trůnu, i padl jsem před ním na tvář, aniž jsem se odvážil co říci. Avšak on do mne strčil netrpělivě nohou a řekl:

„Zvedni se a nečiň hloupostí. Nikdo nás nevidí, takže nemusíš přede mnou padat na tvář. Ponech si své pocty pro boha, jehož jsem synem, neboť jest jen jeden jediný bůh a všichni ostatní jsou pouze jeho zjevením. Což to nevíš?“

Aniž čekal na mou odpověď, zamyslil se na chvíli a pak dodal:

„Všichni bohové, kromě Amona, jenž jest bohem nepravým.“

Pohnul jsem rukou a ustrašeně vzdechl, abych ukázal, že se obávám takových výroků.

„Dobrá,“ řekl. „Viděl jsem tě u svého otce, když jsi podával nůž a kladívko pošetilému Ptahhorovi. I nazval jsem tě Osamělým. Má matka však dala Ptahhorovi jméno Starý Opičák. To budou vaše jména, zemřete-li dříve, než opustíte palác. Avšak tvé jméno jsem si vymyslil já.“

Pomyslil jsem si, že je opravdu nemocen a bláznivý, když mluví tak nesmyslně, ale i Ptahhor řekl, že zemřeme, zemře-li faraon, a zastavovač krve tomu uvěřil. Proto mne začaly svědět vlasy a zvedl jsem ustrašeně paži, neboť jsem nechtěl zemřít.

Následník trůnu vedle mne těžce a trhaně oddychoval, rozhazoval rukama a mumlal před sebe:

„Jsem znepokojen, byl bych raději jinde než zde. Můj bůh se mi zjeví, to vím, ale obávám se toho. Zůstaň se mnou, Osamělý, neboť bůh rozdrtí svou silou mé tělo, a můj jazyk zchromne, když se mi zjeví.“

Roztřásl jsem se, ježto jsem myslil, že ve své nemoci blouzní. On však řekl ostře:

„Pojď!“

Tak jsem šel za ním. Vedl mne ze zahrady dolů a podél královského jezera a až k našim uším doléhal šepot zarmouceného zástupu jako truchlivé hučení. Přešli jsme kolem stájí a psinců a vyšli jsme dveřmi pro služebnictvo, aniž nás stráže zastavily. Měl jsem veliký strach, neboť Ptahhor řekl, že nesmíme opustit palác, dokud král nezemře, avšak následníkovi trůnu jsem nemohl odporovat.

Kráčel vzpřímen rychlými, klouzavými kroky, takže jsem mu stěží stačil. Na sobě měl pouze bederní roušku a v slabém světle měsíce prosvítala jeho bledá pleť a štíhlá lýtka a stehna, jež byla široká jako stehna ženy, a prosvítaly i jeho odstávající uši, i obličej, vznícený a trpící, jako by šel za jakousi vidinou, jiným nepostižitelnou.

Když jsme došli na břeh, řekl mi:

„Vezměme si nějakou loďku. Musím jít k východu, vstříc svému otci.“

A vstoupil do první loďky, která se mu namanula, a já za ním, i veslovali jsme přes řeku a nikdo nás nezadržel, ačkoliv jsme člun ukradli. Noc byla plna neklidu a četná plavidla brázdila řeku, a před námi na nebi rudl stále silněji odlesk vesetských světel. Sotva jsme dostihli břehu, ponechal následník trůnu loďku, aby se volně houpala na vlnách, a kráčel přímo dále, neohlížeje se vzad, jako by již mnohokrát konal tuto cestu. Volky nevolky šel jsem za ním, srdce plné strachu. I jiní lidé byli vzhůru a stráže na nás tedy nevolaly, neboť Veset již věděl, že této noci umírá král.

Kráčel skoro klusem, i obdivoval jsem odolnost jeho křehkého těla, protože pot mi tekl po zádech, jak jsem běžel za ním, ačkoliv noc byla velmi chladná. Hvězdy změnily svá místa a měsíc zapadal, avšak on kráčel dál a dál, a již jsme vyšli z údolí do neobdělané pustiny a Veset zůstal za námi a před námi proti černému nebi se na východě tyčily tři hory, strážcové Vesetu. Tázal jsem se sama sebe, kde a jak najdu nosítka, abychom se mohli vrátit, neboť jsem myslil, že nebude mít již síly dojít zpět pěšky.

Konečně si sedl do písku, těžce oddychuje, a řekl ustrašeně:

„Drž pevně mé ruce, Sinuhete, chvějí se a mé srdce bije. Okamžik se blíží, neboť svět je pustý a na světě není nikoho kromě tebe a mne, avšak ty nebudeš moci za mnou tam, kam se ubírám. A přece nechci být sám.“

Sevřel jsem jeho zápěstí a cítil jsem, jak se celé jeho tělo chvěje, i jak se pokrylo studeným potem. Kolem nás bylo pusto, jen někde daleko zavyl šakal na smrt. Hvězdy pomalu bledly a vzduch zesinal. Tu se následník vytrhl z mých rukou, povstal a pozvedl svou tvář k východním horám.

„Bůh přichází!“ zašeptal a jeho obličej se rozpálil vroucností a chorobou.

„Bůh přichází!“ řekl, zesiluje hlas.

„Bůh přichází!“ zvolal do pouště.

I rozjasnilo se kolem nás a hory zaplály zlatými paprsky. Vyšlo slunce.

Tu vyrazil ostrý výkřik a klesl na zem v bezvědomí. Jen jeho údy sebou zmítaly, ústa se otvírala a nohy kopaly do písku. Neměl jsem již strach, neboť jsem slyšel podobné výkřiky i dříve v Domě života a věděl jsem dobře, co je třeba činit. Neměl jsem ani kousek dřeva, abych mu jej dal mezi zuby, ale roztrhl jsem svou bederní roušku a složil útržek plátna a vtiskl jej do jeho úst a potom jsem mu třel údy. Věděl jsem, že bude sláb a zmaten, až se vzpamatuje, i rozhlížel jsem se kolem sebe, kde bych nalezl pomoc, avšak Veset byl daleko a nablízku jsem nespatřil ani té nejmenší chýše.

V téže chvíli přiletěl ke mně krahujec, vyrážeje ostré skřeky. Bylo to, jako by byl vystoupil přímo ze zářících paprsků slunce, a opsal veliký oblouk nad námi. Potom se snesl, jako by se chtěl posadit na čelo následníkovo. Byl jsem tak ohromen, že jsem se bezděčně poznamenal posvátným znamením Amonovým. Snad myslil princ na Hora, když hovořil o svém bohu, a bůh se nám zjevil v podobě svého ptáka. Princ sténal, i naklonil jsem se k němu, abych ho ošetřil. Když jsem zvedl hlavu, viděl jsem, že se krahujec proměnil v mladého muže, jenž stál přede mnou v slunečních paprscích, krásný jako bůh. V ruce měl kopí a na ramenou hrubý plášť chudých. Nevěřil jsem vpravdě v bohy, avšak pro všechnu jistotu jsem před ním padl na tvář.

„Co se děje?“ zeptal se v nářečí Dolní země a ukázal na následníka trůnu. „Je ten chlapec nemocen?“

Styděl jsem se velice, i pozvedl jsem se na kolena a pozdravil ho obvyklým způsobem.

„Jsi-li loupežník,“ řekl jsem, „bude tvá kořist hubená, avšak tento jinoch jest nemocen a bohové ti snad požehnají, pomůžeš-li nám.“

Vyrazil ostrý skřek jako krahujec a pták v mžiku spadl z nebe jako kámen a posadil se mu na rameno. Pomyslil jsem si, že snad bude lépe být opatrný, kdyby přece jen byl bohem, třebas i bohem nižším. Proto jsem mluvil k němu s jistou úctou a zeptal se ho zdvořile, kdo je, odkud přichází a kam jde.

„Jsem Haremheb, Syn krahujce,“ řekl hrdě. „Moji rodiče jsou sice pouhými sýraři, avšak při mém narození mi bylo předpověděno, že budu velet zástupům. Krahujec letěl přede mnou, proto jsem přišel sem, ježto jsem nenalezl přístřeší ve městě. Obyvatelé Vesetu se obávají kopí, když se setmí. Avšak chci se dát najmout k vojsku, neboť se říká, že faraon je nemocen, i myslím, že má zapotřebí pevných paží, aby chránily jeho moc.“

Jeho trup byl krásný jako trup mladého lva a jeho pohled pronikal jako letící šíp. Pomyslil jsem si závistivě, že mnohá žena mu řekne: „Krásný jinochu, nechtěl bys mne potěšit v mé samotě?“

Následník trůnu opět zasténal, zatápal si rukou po obličeji a pokrčil nohy. Vyňal jsem mu hadřík z úst a byl bych měl rád trochu vody po ruce, abych ho občerstvil.

Haremheb ho zvědavě pozoroval a zeptal se mne chladnokrevně:

„Zemře?“

„Ne, nezemře,“ řekl jsem netrpělivě. „Trpí svatou nemocí.“

Haremheb se na mne podíval a sevřel kopí.

„Nemusíš mnou opovrhovat,“ řekl, „i když chodím bos a jsem ještě chudý. Umím slušně psát i číst nápisy a budu velet zástupům. Který bůh do něho vstoupil?“

Lid totiž věří, že ústy lidí stižených svatou nemocí mluví bůh, a proto se tak ptal.

„Má svého vlastního boha,“ pravil jsem. „Myslím, že je tak trochu blázen. Až se vzpamatuje, pomůžeš mi ho odnést do města, kde najdeme nějaká nosítka, abychom ho dopravili domů.“

„Je mu zima,“ řekl Haremheb a sňal z ramenou svůj plášť a přikryl jím následníka. „Vesetská jitra jsou chladná, ale mne hřeje má krev. Ostatně, znám mnoho bohů a mohl bych ti vyjmenovat velký počet těch, kteří mi byli prospěšni. Avšak mým vlastním bohem jest Hor. Tento chlapec je jistě dítě bohatců, neboť jeho pleť je bílá a jemná, a nikdy nepracoval svýma rukama. A kdo jsi ty?“

Mluvil hodně a živě, vždyť to byl chudý chlapec, který musel vykonat dlouhou cestu, aby došel až do Vesetu, a který na ní zakusil dosti nevlídnosti a ponížení.

„Jsem lékařem,“ odpověděl jsem mu. „Byl jsem také vysvěcen na kněze nižšího stupně ve velkém chrámu Amonově ve Vesetu.“

„Tys ho jistě zavedl do pouště, abys ho uzdravil,“ domníval se Haremheb. „Ale měl jsi ho tepleji obléci. Ne, že bych chtěl soudit lékařské umění,“ dodal zdvořile.

Chladný červený písek se leskl ve světle vycházejícího slunce, hrot jeho kopí se rudě třpytil a krahujec kroužil skřehotaje nad jeho hlavou. Následník trůnu se posadil a jektaje zuby, potichu sténal a rozhlížel se udiveně.

„Zjevil se mi,“ pravil. „Ten okamžik jest jako sto let, neměl jsem již věku a on vztahoval tisíce žehnajících rukou na mou hlavu a každá ruka mi podávala znamení věčného života. Jak bych tedy nevěřil?“

„Doufám, že jsi se nekousl do jazyka,“ řekl jsem starostlivě. „Pokusil jsem se tě ošetřit, ale neměl jsem ani kousek dřeva, abych ti je vsunul mezi zuby.“

Můj hlas byl nicméně v jeho uších jen bzučením mouchy. Pohlížel na Haremheba, oči jeho zářily a rozšiřovaly se a byl krásný ve svém zmateném úsměvu.

„Jsi tím, jehož poslal Aton, Jediný?“ zeptal se udiveně.

„Krahujec letěl přede mnou a já jsem šel za svým krahujcem,“ pravil Haremheb. „Proto jsem zde, jiného nevím nic.“

Následník trůnu však spatřil kopí a svraštil čelo.

„Máš kopí,“ řekl vyčítavě.

Haremheb ukázal na své kopí.

„Ratiště jeho je z výborného dřeva,“ řekl. „A měděný hrot dychtí po krvi nepřátel faraonových. Žíznivé jest mé kopí a jméno jeho Hrdlořez.“

„Jen žádnou krev,“ pravil následník trůnu. „Krev jest ohavnost před Atonem. Není nic hroznějšího nad prolitou krev.“

Ačkoliv jsem viděl, jak následník trůnu zavírá pevně oči, když Ptahhor otvíral lebku jeho otce, nevěděl jsem ještě, že je z těch, jimž je při pouhém pohledu na krev nevolno a kteří leckdy ztratí i vědomí.

„Krev očišťuje národy a činí je silnými,“ řekl Haremheb. „Krví tloustnou bohové a krev jim dává zdraví. Dokud budou války, krev musí téci.“

„Nikdy již nebude válek,“ pravil následník trůnu.

„Tenhle chlapec je blázen,“ usmál se Haremheb. „Války vždy byly a vždy budou, neboť národy musí zkusit jeden na druhém svou zdatnost, aby žily.“

„Všecky národy jsou jeho dětmi, všecky jazyky i barvy pleti, země černé i země rudé,“ pravil následník a zíral do slunce. „Postavím mu chrámy ve všech zemích a jejich knížatům pošlu znamení života, poněvadž ho vidím, z něho jsem zrozen a k němu se navrátím.“

„Je věru blázen,“ řekl mi Haremheb a potřásal útrpně hlavou. „Chápu, že je mu třeba lékaře.“

„Jeho bůh se mu právě zjevil,“ řekl jsem vážně, abych varoval Haremheba, neboť jsem si ho již oblíbil. „Svatá nemoc mu dala spatřit boha, i nepřísluší nám, abychom rozsuzovali, co mu bůh řekl. Každý dochází blaženství ve své vlastní víře.“

„Já však věřím ve své kopí a ve svého krahujce,“ prohlásil Haremheb.

Avšak následník trůnu zvedl ruku na pozdrav slunci a jeho obličej se opět vzrušil a zkrásněl, jako by viděl jiný svět než my. Nechali jsme ho modlit se po jeho vůli a potom jsme ho vedli k městu a on se nebránil. Náraz nemoci vysílil jeho údy, takže naříkal a potácel se při chůzi. Proto jsme ho nakonec nesli mezi sebou a krahujec letěl před námi.

Když jsme přišli k obdělaným polím, k nimž se táhly zavodňovací strouhy, spatřili jsme, že tam na nás čekají královská nosítka. Otroci lehli k zemi a z nosítek nám vyšel vstříc statný kněz, jehož hlava byla oholena a jehož obličej byl krásný ve své zasmušilosti. Dal jsem před ním ruce do výše kolenou, neboť jsem usoudil, že je to kněz boha Reharachte, o němž mluvil Ptahhor. On mi však nevěnoval pozornost. Padl na tvář před následníkem trůnu a pozdravil ho jako krále. Tak jsem zvěděl, že třetí Amenhotep jest mrtev. Otroci se ujali ihned nového faraona, omyli jeho údy, třeli je a pomazali vonnými mastmi a oleji, oblékli ho v královský len a na hlavu mu vložili královskou korunu.

Zatím mne oslovil Aj:

„Setkal se se svým bohem, Sinuhete?“

„Setkal se se svým bohem,“ odpověděl jsem. „Avšak bděl jsem nad ním, aby se mu nic zlého nestalo. Jak znáš mé jméno?“¨

Usmál se a řekl:

„Je mou povinností znát vše, co se děje v paláci, dokud nepřijde můj čas. Znám tvé jméno a vím také, že jsi lékařem. Proto jsem ho svěřil tvé ochraně. Vím také, že jsi knězem Amonovým a žes mu složil přísahu.“

Řekl to s důrazem a hrozivě, já však zvedl paži, tázaje se:

„Co znamená přísaha Amonovi?“

„Máš pravdu,“ pravil, „i nemusíš se z toho kát. Věz tedy, že se stává neklidným, když se bůh k němu blíží. Tu ho nemůžeme zadržet a nedovolí strážcům, aby šli za ním. Byli jste nicméně v bezpečí po celou noc a nic vám nehrozilo, a vidíš nyní, že ho čekají nosítka. A kdo jest tento kopiník?“

Ukázal na Haremheba, jenž stál opodál a zkoušel rukou hrot svého kopí, krahujce na rameni.

„Bylo by snad nejlépe, aby zemřel, neboť není dobře, když tajemství faraonů jsou známa příliš mnohým.“

„Přikryl faraona svým pláštěm, ježto bylo chladno,“ řekl jsem. „Je hotov pozvednout své kopí proti nepřátelům faraonovým. Myslím, že budeš mít z něho více prospěchu, bude-li živ, než bude-li mrtev, kněže Aji.“

Tu mu hodil Aj nedbale zlatý kroužek ze svého zápěstí a řekl:

„Přijď mne pozdravit do zlatého domu, kopiníku.“

Haremheb však nechal spadnout kroužek do písku a pohlédl vzdorně na Aje:

„Přijímám rozkazy jen od faraona,“ řekl. „Nemýlím-li se, faraonem je ten, jenž má královskou korunu. Můj krahujec mne k němu zavedl, to je postačující znamení.“

Aj se nerozhněval.

„Zlato je vzácné a je ho vždy potřebí,“ řekl, sebral kroužek z písku a navlékl si jej opět na zápěstí. „Skloň se tedy před svým faraonem, odlož však kopí v jeho přítomnosti.“

Následník trůnu přistoupil k nám. Jeho obličej byl bledý a povadlý, ale zůstával v něm stále podivuhodný jas, jenž rozehříval mé srdce.

„Pojďte za mnou,“ pravil, „pojďte za mnou všichni po nové cestě, neboť pravda mi byla zjevena.“

Šli jsme za ním k nosítkám mlčky, jen Haremheb bručel pro sebe:

„V kopí je pravda.“

Povolil však přece a odevzdal svou zbraň běžci, i směli jsme usednout na tyče, když se nosítka pohnula.

Nosiči se dali do běhu, u přístaviště byl připraven člun, i vrátili jsme se do paláce stejnou cestou, kterou jsme vyšli, aniž jsme vůbec vzbudili pozornost, ačkoliv velký zástup se bělal kolem jeho zdí.

Směli jsme vstoupit až do komnat následníkových a on nám ukázal velké krétské vázy, na kterých byly namalovány ryby a zvířata. Byl bych býval rád, aby je byl Thutmose mohl spatřit, neboť dokazovaly, že umění může být také jiné než v Egyptě. Když se nyní následník trůnu vzpamatoval a uklidnil, choval se a mluvil jako rozumný mladík našeho věku, aniž vyžadoval od nás přílišnou zdvořilost či jiné pocty. Brzo bylo ohlášeno, že se blíží velká matka královská, aby se mu poklonila, i rozloučil se s námi a slíbil, že na nás nezapomene.

Když jsme vyšli ven, podíval se Haremheb nerozhodně na mne:

„Mám starost,“ řekl, „nemám kam se obrátit.“

„Zůstaň klidně zde,“ radil jsem. „Slíbil, že na tebe nezapomene. Proto bude nejlépe, budeš-li po ruce, až si na tebe vzpomene. Bohové jsou rozmarní a brzy zapomínají.“

„Já že bych měl zůstat zde, mezi těmito mouchami?“ řekl Haremheb a ukázal na dvořany, kteří se tísnili kolem dveří vedoucích k následníkovým komnatám.

„Ne, mám řádný důvod k starostem,“ pokračoval zasmušile. „Co bude s Egyptem, má-li faraona, jenž se bojí krve a podle něhož jsou si všecky národy, jazyky i barvy pleti rovny? Jsem rozený voják a můj vojenský rozum mi praví, že to je pro vojáky zlé. Ovšem, nejprve si dojdu pro své kopí, běžec si je ponechal.“

Rozloučili jsme se, i vyzval jsem ho, aby mne vyhledal v Domě života, bude-li toužit po příteli.

Ptahhor mne očekával v naší komnatě, oči zarudlé a ve špatné náladě.

„Tys byl pryč, když faraon vydechl nad ránem svou duši,“ brumlal. „Tys byl pryč a já spal, takže ani jeden z nás nespatřil, jak faraonova duše v podobě ptáka vyšla jeho nosem a letěla přímo k slunci. A mnozí svědkové to dotvrzují. I já bych byl býval rád při tom, neboť miluji velice tyto zázraky, avšak tys byl pryč, a tak jsi mne nevzbudil. S kterou dívkou jsi spal této noci?“

Vypravoval jsem mu, co se mi přihodilo, a on zvedl ruku na znamení velkého údivu.

„Kéž nás Amon chrání,“ pravil. „Nový faraon je tedy blázen!“

„Nemyslím, že je blázen,“ řekl jsem váhavě, neboť mé srdce pocítilo podivnou náklonnost k chorému jinochu, jehož jsem byl chránil a jenž byl ke mně tak laskavý. „Myslím, že nalezl nového boha. Až se jeho myšlenky vyjasní, uvidíme možná v zemi Kemet mnoho zázraků.“

„Kéž nás toho Amon uchrání,“ zvolal Ptahhor poděšen. „Nalij mi raději vína, neboť mé hrdlo je suché jako prach cesty.“

Sluhové přivedli ze stáje zastavovače krve, jenž vypravoval nadšeně o měděných korytech, z nichž pijí faraonovi koně, i o konírnách ozdobených malbami a barevnými kameny.

„Avšak voly jsem neviděl,“ řekl posmutněle. „Obávám se, že faraon voly vůbec nemá. Zato jsem měl četné sny, které jsou dobrým znamením, když jsem tam spal na slámě. Viděl jsem Sinuheta, jak vede bílou klisnu k oběti, a viděl jsem svou bábu – jako živou – vařit oběd v západní zemi.“

„Tento sen se dá snadno vysvětlit,“ řekl Ptahhor. „Tys ta bílá klisna a tvá bába ti připravuje jídlo na uvítanou v západní zemi, neboť, nemýlím-li se, musíme zemřít všichni tři.“

Avšak zastavovač krve již uvykl té myšlence.

„Myslím, že v západní zemi mají veliké a nádherné voly,“ řekl, „když mi totiž má bába říkala a varovala mne, abych si nezašpinil svou bederní roušku, zdálo se mi, že slyším hluboké a mocné bučení dobytka zcela nablízku. Avšak probudil jsem se tím zvukem a zjistil jsem, že to mé břicho vydává zvuky, i vypustil jsem svou vodu. To pochází z vína. Nejsem totiž zvyklý pít víno, mám raději pivo.“

A povídal ještě mnohé jiné hlouposti, dokud nás sluhové neodvedli do Domu spravedlnosti.

Ten byl součástí paláce a představený pečeti konal soud před čtyřiceti koženými svitky, na nichž byl napsán zákon. Obklopovali nás ozbrojení vojáci, takže jsme nemohli utéci, a představený pečeti nám přečetl zákon z koženého svitku a poučil nás, že musíme zemřít, poněvadž faraon se nevzpamatoval z otevření lebky. Podíval jsem se na Ptahhora, ale on se jen pousmál, když vstoupil kat se svým mečem.

„Začněte s mužem, jenž zastavuje krev,“ pravil, „pospíchá více než my, neboť jeho bába mu již připravuje hrachovou kaši v západní zemi.“

Zastavovač krve se s námi přátelsky rozloučil, poznamenal se svatými znameními Amonovými a poklekl pokorně na zem před koženými svitky. Kat mávl mečem a zatočil jím nad jeho hlavou, až to zasvištělo vzduchem, avšak zadržel svou ránu, takže ostří meče se jen zlehka dotklo mužova krku. Skoták se nicméně zhroutil na podlahu, i myslili jsme, že ze strachu ztratil vědomí, neboť na hrdle neměl nejmenšího zranění. Když přišla řada na mne, poklekl jsem bez bázně, kat se na mne usmál a dotkl se mečem mého krku, aniž se namáhal mne více postrašit. Ptahhor se pokládal za natolik malého, že si ani neklekl, a kat mávl mečem i jemu u hrdla.

Tak jsme byli mrtvi, rozsudek byl proveden, i dali nám nová jména, jež byla vyryta na těžkých zlatých kroužcích. Na Ptahhorově náramku bylo vyryto: Ten-jenž-se-podobá-opičáku, a na mém: Ten-jenž-jest-osamělý. Potom odvážili ve zlatě dar pro Ptahhora. I mně navážili zlato a oblékli nás do nových rouch, i měl jsem na sobě poprvé vrapované roucho z královského lnu a límec těžký stříbrem a drahými kameny.

Avšak když se sluhové pokoušeli zvednout z podlahy zastavovače krve, aby ho vzkřísili, neprobudil se již, ježto byl mrtev jako kámen. To jsem viděl na vlastní oči, i mohu potvrdit, že je to pravda. Avšak proč zemřel, to nemohu pochopit, jedině nebylo-li to tím, protože myslil, že zemře. Neboť přes svou hloupost měl schopnost zastavovat krvácení a takový člověk není nikterak podoben druhým.

Přes obecný smutek za mrtvého faraona rozšířila se zvěst o této podivné smrti a ti, kteří ji slyšeli, nemohli se zdržet smíchu. Plácali se do stehen a smáli se, neboť to byla vskutku událost velmi směšná.

I já jsem byl považován veřejně za mrtvého a od té doby jsem nemohl podpisovat nic, aniž jsem připojil ke svému jménu Sinuhet ještě jméno Ten-jenž-jest-osamělý. Na dvoře pak mne znali jedině pod tímto jménem.

III

Když jsem se vrátil do Domu života v novém rouchu a s těžkým zlatým kroužkem na zápěstí, ukláněli se moji učitelé přede mnou, ruce ve výši kolenou. Nicméně jsem byl stále pouhým žákem, i musel jsem sepsat přesnou a podrobnou zprávu o otevření faraonovy lebky a o jeho smrti a potvrdit to svým jménem. Věnoval jsem tomuto spisování mnoho času a své líčení jsem ukončil tím, jak duch unikl jeho nosem v podobě ptáka a letěl přímo ke slunci. Naléhali na mne, abych jim sdělil, zda se faraon vskutku probral na chvíli před svou smrtí, aby řekl „Požehnán budiž Amon“, jak tvrdili mnozí jiní svědkové. Když jsem si to dobře rozvážil, nahlédl jsem, že bude nejlépe potvrdit i to – a měl jsem radost, když jsem naslouchal, jak čtou mou zprávu lidu na vnějších nádvořích chrámu každého dne ze sedmdesáti, v nichž bylo tělo faraonovo zaopatřováno pro věčnost v Domě smrti. Po celou dobu smutku byly v městě Vesetu domy rozkoše, krčmy i výčepy zavřeny, takže bylo možno popíjet víno či naslouchat hudbě, jen když se tam vešlo zadním vchodem.

Po těchto sedmdesáti dnech mi také oznámili, že jsem hotovým lékařem a že mohu nyní provozovat své řemeslo, v kterékoli čtvrti chci. Kdybych pak chtěl pokračovat v učení a věnovat se některému zvláštnímu oboru, jako například léčení očí nebo uší, dohlížení nad porody, vkládání rukou, ovládání uzdravujícího nože, nebo vykonávání kteréhokoli ze čtrnácti rozličných oborů, jimž bylo vyučováno v Domě života za vedení nejlepších odborníků a za dohledu královských lékařů, stačí jen říci, který obor si zvolím. To byl projev přízně zcela výjimečný a dotvrzoval, jak Amon dovede odměňovat své služebníky.

Byl jsem mlád a věda Domu života mne již nezajímala. Byl jsem uchvácen vzrušením Vesetu, chtěl jsem se stát bohatým a slavným a využít doby, kdy všichni ještě znali jméno Sinuhet, Ten-jenž-jest-osamělý.

Měl jsem zlato, i koupil jsem malý dům na okraji čtvrti šlechticů, zařídil jsem si jej podle svých možností a koupil si i otroka, který – po pravdě řečeno – byl hubený a jednooký, jinak mi ale plně postačoval. Jeho jméno bylo Kaptah a sám tvrdil, že je dobře, je-li jednooký, neboť bude moci vypravovat mým budoucím nemocným, když budou čekat, až na ně přijde řada, že jsem ho koupil slepého na obě oči a že jsem jeho jedno oko uzdravil. Proto jsem ho také koupil.

Avšak v první jizbě, kde měli čekat nemocní, jsem dal namalovat obrazy. Na prvním obraze dával moudrý Imhotep, bůh lékařů, naučení mně, Sinuhetovi. Byl jsem proti němu maličký, jak se sluší a patří, avšak pod obrazem bylo napsáno: „Nejučenější a nejobratnější z mých žáků jest Sinuhet, syn Senmutův, Ten-jenž-jest-osamělý.“ Na jiném opět jsem obětoval Amonovi, abych dal Amonovi, což jeho jest, a aby moji nemocní měli ke mně důvěru. Avšak na třetím obraze shlížel na mne z nebeských výšin velký faraon v podobě ptáka a jeho služebníci vážili pro mne zlato a oblékali mne do nového roucha. Tyto obrazy namaloval pro mne Thutmose, třebaže nebyl oprávněným umělcem a jeho jméno nebylo zapsáno v knize chrámu Ptahova. Byl však mým přítelem. Proto jsem mu dal namalovat ty obrazy a on je z úcty k našemu přátelství namaloval po starém způsobu a nadmíru obratně, takže zářily červení a žlutí – což byly nejlevnější barvy – a podařily se mu zároveň tak, že každý, kdo je poprvé uviděl, zvedl ruce na znamení podivu a řekl:

„Vskutku Sinuhet, syn Senmuta, Ten-jenž-jest-osamělý, vzbuzuje důvěru a obratně léčí své nemocné.“

Když bylo vše hotovo, usedl jsem, očekávaje neduživé a nemocné, abych je mohl uzdravit, a seděl jsem dlouho a čekal, ale nemocní nepřicházeli.

Večer jsem šel do krčmy a potěšil své srdce vínem, neboť mi zůstalo ještě dosti zlata a stříbra z faraonova daru. Byl jsem mlád, považoval jsem se za obratného lékaře a nebál se budoucnosti. Proto jsem pil a potěšoval své srdce spolu s Thutmosem a mluvili jsme nahlas o záležitostech obou zemí, neboť v té době všichni lidé na tržištích, před domy obchodníků, v krčmách i v domech rozkoše mluvili nahlas o záležitostech obou zemí.

Stalo se totiž to, co představený pečeti předvídal. Jakmile tělo faraonovo bylo zaopatřeno, aby překonalo smrt, a uloženo do hrobu v údolí králů, a jakmile hrobní dveře byly zapečetěny královskými pečetěmi, nastoupila velká matka královská na trůn s důtkami a žezlem v rukou, královský vous na bradě a lví ohon kolem pasu. A následník trůnu nebyl korunován na faraona, nýbrž říkalo se, že se chce očistit a vzývat bohy dříve, než převezme moc. Avšak když velká matka královská propustila představeného pečeti a pozvedla ke své pravici neznámého kněze Aje, takže tím byl postaven nad všechny velmože Egypta a sídlil v Domě spravedlnosti zlatého paláce před čtyřiceti koženými svitky zákona a jmenoval výběrčí a stavitele faraonovy, tehdy se celý chrám Amonův rozšuměl jako úl, bylo vidět mnoho neblahých znamení a královské oběti již neuspěly. Také bylo mnoho podivných snů, které kněží vykládali. Větry změnily směr proti všemu řádu přírody, takže v Egyptě po celé dva dny nepřetržitě padala z nebe voda a sklady zboží na nábřežích se poškodily a obilí shnilo. Také voda několika jezer kolem Vesetu se proměnila v krev a mnoho lidí se šlo na to podívat. Avšak lidé nebyli ještě příliš zastrašeni, neboť to se stávalo vždy, kdykoli se kněží hněvali.

Zato bylo mnoho neklidu a marných řečí, ale faraonští vojáci, ať to již byli Egypťané, Syřané, Nubijci či Šardeni, dostávali od královské matky bohaté dary, jejich velitelům byly udělovány z velikého loubí paláce zlaté náhrdelníky a vyznamenání, a řád byl zachován. A nic neohrožovalo moc Egypta, protože i v Sýrii bděly posádky nad pořádkem a v Simyře a Gaze, v Sidonu a Gebalu knížata, jež strávila své dětství u nohou faraonových a jimž se dostalo výchovy ve zlatém domě, oplakávala jeho smrt, jako by byla ztratila svého otce, i psala královské matce dopisy, v nichž ji ujišťovala, že jsou prachem u jejích nohou. Avšak v zemi Kuš a v Nubii bylo odevždy zvykem vést válku při smrti faraonově, jako by Nubijci byli chtěli vyzkoušet trpělivost nového panovníka. Proto místokrál jižních krajů, syn boha v jižních posádkách, sebral všecky voje, jakmile se dozvěděl o smrti faraonově, a jeho mužové překročili hranice a zapálili mnoho vesnic a ukořistili mnoho zvířat, otroků, lvích ohonů a pštrosích per, takže všecky cesty do země Kuš byly opět bezpečny a všecky loupeživé kmeny upřímně oplakávaly smrt faraonovu, hledíce na své náčelníky, jak visí hlavou dolů na hradbách pohraničních pevností.

Až na mořských ostrovech se oplakávala smrt velikého faraona, a král babylonský i král země Chatti, jenž vládl nad Chetity, poslali královské matce hliněné tabulky, litujíce smrti faraonovy a žádajíce zlato, aby mohli vztyčit jeho obraz v chrámech, neboť faraon jim byl jako otec a bratr. Avšak král mitannský v Naharině poslal svou dceru, aby se stala ženou budoucího faraona, jak učinil i jeho otec před ním a jak to bylo také dohodnuto s nebeským faraonem před jeho smrtí. Taduchipa, tak znělo jméno princezny, přišla do Vesetu se sluhy, otroky a osly, kteří nesli vzácné zboží, a bylo to dítě, jež právě dosáhlo šesti let, a následník trůnu si ji vzal za ženu, protože země Mitannu byla hradbou mezi bohatou Sýrií a zeměmi severu a ochraňovala také cesty karavan ze země dvou řek až k břehu moře. Tak se stalo, že kněží nebeské dcery Amonovy Sachmety s hlavou lvice ztratili své veselí a že stěžeje vrat jejich chrámu dále rezavěly.

O všem tom jsme hovořili nahlas, Thutmose a já, a utěšovali jsme svá srdce vínem a naslouchali syrské hudbě a hleděli na tančící dívky. Natolik mi proniklo do krve vzrušení Vesetu.

Avšak každého jitra přicházel můj jednooký sluha k mému loži, ruce ve výši kolenou, a podával mi chléb a slanou rybu a naléval pivo do mé číše. Umyl jsem se a posadil, abych očekával nemocné, a přijímal jsem je, naslouchal jejich strastem a uzdravoval je.

Avšak nebohatl jsem, neboť nemocní přicházeli ke mně zřídka, a ti, kteří přicházeli, byli chudí, takže bylo lépe uzdravit je hned, nikoli však drahými léky, které nikomu neuškodí, ale také nepomohou. Trhal jsem zuby a obvazoval a pálil rány, ulevoval jsem břišním bolestem a snižoval horečky. Také přicházely ke mně ženy, které mne prosily, abych je vyléčil z jejich neplodnosti, a hleděly mi nebojácně do očí a rozhalovaly svůj šat přede mnou, avšak ty jsem vyzval, aby šly do Amonova chrámu a prosily tam o radu kněze, protože početí je v jejich moci. Také přicházely ke mně matky, které si zahalovaly tvář a prosily mne, abych pomohl jejich dcerám, jež byly oplodněny námořníky nebo cizími vojáky, avšak těm jsem nemohl pomoci, ježto nebyly dosti bohaté, aby mi zaplatily za škodu, která by mi vzešla, kdyby mé jméno bylo vyškrtnuto z knihy Domu života a já bych byl vyhnán z Vesetu. Avšak ženám, které mne přišly požádat, abych jim vrátil jejich krásu, jsem namíchal nápoje, které jim neuškodily. A ženám, které naříkaly, že jejich mužové zlenivěli a ochladli, jsem dal léčivé pilulky, které měly potají rozpustit ve víně svých mužů, a ty se často vracívaly ke mně a dávaly mi dary podle svých možností, ale občas se stalo, že se vrátily a naříkaly, že jejich muži se obrátili k ženám cizím. V tom jsem jim nicméně pomoci nemohl, neboť lékař může vskutku vzbudit lásku a přimět muže, aby nazval ženu sestrou a laskal se s ní, avšak nemůže říci předem, ke které ženě obrátí muž svou touhu. Nicméně jsem myslil, že si mužové vybírají ženy, které jim jsou nejblíže, a to je pravda, neboť častěji mi přinášely dary a jen zřídka naříkaly.

Někdy mi přiváděly matky i své děti, a jestliže byly samy hubené a jejich děti nevyvinuté, s víčky ožranými od much, posílal jsem Kaptaha, aby pro ně koupil maso a ovoce, a dal jsem jim to darem, avšak tímto způsobem jsem nikterak nebohatl, ba nazítří čekalo před mým domem pět, ba i deset matek s dětmi, takže jsem je nemohl vpustit, nýbrž jsem nařídil svému otroku, aby zavřel před nimi dveře a poslal je do chrámu, kde se ve dnech velkých obětí rozdávalo chudým maso, které kněží nebyli již s to sníst.

Mé jméno bylo čteno na vnějším nádvoří chrámu po sedmdesát dní, i myslil jsem, že tato sláva mi přivede bohaté nemocné, avšak v tom jsem se mýlil. Neboť přicházeli ke mně sice cizinci, kteří byli přineseni v nosítkách před můj dům, avšak ty svedla má pověst pomocníka královského otvírače lebek, a nabízeli mi bohaté dary, otevru-li lebku jejich příbuzných, kteří stáli v cestě jejich dědictví. Těm jsem však doporučil, aby se obrátili ke královskému otvírači lebek Ptahhorovi. A byli-li ke mně přineseni nemocní, jejichž život byl jediným utrpením a jež jsem nemohl vyléčit, poslal jsem je do Domu života, aby tam ulehčili jejich trápení.

A každou noc svítily pochodně a kahany v ulicích Vesetu, v krčmách a v domech rozkoše zněla hudba a nad městem rudlo nebe. Rád bych byl potěšoval své srdce vínem, ale mé srdce se již neradovalo, mé prostředky se vyčerpávaly, i musel jsem si vypůjčit zlato v chrámu na svůj dům, abych se mohl slušně oblékat a utěšovat své srdce vínem.

IV

A opět přišel čas záplavy a voda stoupala až k hradbám chrámovým a když opadla, zazelenala se země zářivou zelení, ptáci stavěli hnízda, lotosy kvetly na jezerech a akáciové keře omamně voněly.

Jednoho dne přišel mne navštívit Haremheb. Byl oblečen do královského lnu, měl zlatý náhrdelník na hrdle a v ruce důtky na znamení, že je faraonovým důstojníkem. Kopí však již neměl. Zvedl jsem paži, abych projevil svou radost nad tím, že ho opět vidím, i on pozvedl svou ruku a usmál se na mne.

„Přišel jsem tě požádat o radu, Sinuhete, jenž jsi osamělý,“ řekl.

„Nechápu,“ poznamenal jsem, „jsi silný jako býk a odvážný jako lev. Sotva ti mohu jako lékař pomoci.“

„Přišel jsem se poradit s přítelem, nikoli s lékařem,“ řekl a posadil se.

Můj jednooký sluha Kaptah mu nalil vodu na ruce, i nabídl jsem mu Kipou poslané medové koláčky a drahé víno z přístavu, neboť mé srdce se radovalo, že ho opět vidí.

„Postoupil jsi v hodnosti,“ řekl jsem. „Jsi královským důstojníkem a ženy se na tebe zajisté usmívají.“

Avšak on se zasmušil a řekl:

„Za hovno stojí všecky!“

Vzrušil se a jeho tváře zrudly, i pravil:

„Palác je pln much, jež serou na mou hlavu. Ulice Vesetu jsou tvrdé a zraňují mé nohy a opánky mne tlačí mezi prsty.“

Svlékl si je a třel si prsty u nohou.

„Jsem důstojníkem tělesné stráže,“ řekl, „avšak tam jsou důstojníky desetiletí chlapci, jimž nebyly ještě ostříhány vlasy a kteří se mi vysmívají, neboť jsou vysokého rodu. Jejich ruce nejsou s to ani napnout luk, jejich meče jsou pozlacené a postříbřené hračky, dobré jen k tomu, aby sekaly pečeni a nikoli hlavy nepřátel. Jedou na svých válečných vozech, neschopni udržet pořádek, zaplétají vlastní uzdy a kola jejich vozů narážejí na kola sousedů. Vojáci se opíjejí vínem a spí s otrokyněmi zlatého domu a neposlouchají rozkazů. Ve válečné škole čtou stará vypravování o válkách a velkých výpravách muži, kteří nikdy neviděli válku ani nezakusili hladu či žízně nebo strachu před nepřítelem.“

Zatřásl zuřivě svým náhrdelníkem a řekl:

„Co záleží na řetězech a vyznamenáních, když nejsou získány v boji, nýbrž padáním na tvář před faraonem? Královská matka si připevnila vous na bradu a opásala se lvím ohonem, avšak jak může voják ctít ženu vládkyni?

Vím, vím,“ řekl a zvedl ruku, když jsem mu připomněl velkou královnu, která poslala loďstvo do země Punt. „Tedy co bylo kdysi, má být i dnes. Avšak tvrdím, že za dob velkých faraonů nebyli vojáci v takovém opovržení jako nyní. V očích Veseťanů je vojenské řemeslo ze všech řemesel nejvíce hodno opovržení a před vojáky se zavírají dveře. Ztrácím marně svůj čas. Ztrácím marně své síly a své mládí, učím-li se vojenskému řemeslu u mužů, kteří by uprchli s nářkem před válečným pokřikem Nubijců. Ano, omdleli by strachy, kdyby jim zasvištěl kolem uší šíp některého obyvatele pouště. Ano, schovali by se pod sukně své matky, kdyby uslyšeli skřípot útočících vozů. U mého krahujce, jedině válka dělá vojáka a jedině za řinčení zbraní vidí muž, čeho je schopen. A proto chci odejít.“

Uhodil důtkami o stůl, až se poháry převrhly a můj sluha s křikem utekl.

„Jsi tedy opravdu nemocen, příteli Haremhebe,“ řekl jsem mu. „Tvé oči svítí jako v horečce a pot se ti perlí na čele.“

„Což nejsem muž?“ vykřikl a vstal a bil se pěstí do prsou. „Zvednu v každé ruce statného otroka do vzduchu a klepnu jejich hlavami o sebe. Unesu těžká břemena, jak se sluší na vojáka, nezadýchám se během, nebojím se ani hladu ani žízně ani slunečního žáru v poušti. Avšak pro ně je to vše hodno opovržení, a ženy zlatého domu obdivují jen muže, kteří se ještě nemusí ani holit. Obdivují muže, jejichž paže jsou štíhlé a prsa holá a kteří mají bedra jako dívky. Obdivují muže, kteří nosí slunečníky a kteří si malují ústa červeně a mají něžné oči a švitoří jako ptáci na větvi. Mnou, mnou pohrdají, neboť jsem statný a slunce osmahlo mou kůži a na mých rukou je vidět, že jimi mohu pracovat.“

Odmlčel se a hleděl upřeně před sebe a pak se napil vína.

„Tys osamělý, Sinuhete,“ pravil. „I já jsem osamělý, osamělejší než kdokoli jiný, poněvadž tuším, co se stane, a vím, že jsem předurčen k tomu, abych poroučel zástupům, a že jednou mne budou obě země potřebovat. Proto jsem osamělejší než všichni ostatní, avšak nemám již síly zůstat sám, Sinuhete, neboť v mém srdci jiskří oheň, mé hrdlo je staženo a mé noci neznají spánku.“

Byl jsem lékařem, i myslil jsem, že vím něco o mužích a o ženách. Proto jsem mu řekl:

„Jest to zajisté provdaná žena a její muž ji přísně střeží.“

Haremheb pohlédl na mne a jeho oči zaplanuly tak zle, že jsem spěšně zvedl pohár ze země a nalil mu vína. Uklidnil se a řekl, sahaje si rukou po prsou a hrdle:

„Musím odejít z Vesetu, vždyť se zalykám ve zdejším hnoji a mouchy mne znečišťují.“

Avšak potom najednou změkl, podíval se na mne a řekl přitlumeně:

„Sinuhete, jsi lékařem. Dej mi nápoj, jenž mi pomůže překonat lásku.“

„To je snadné,“ řekl jsem. „Mohu ti dát léčivé pilulky, jež rozpustíš ve víně a budeš tak silný a vášnivý jako pavián, takže ženy budou v tvém náručí vzdychat a obracet oči v sloup. To je snadné, chceš-li.“

„Ne, ne,“ pravil, „špatně jsi mne pochopil, Sinuhete. Nechybí mi síly. Ale chci lék, který by mne vyléčil z mého bláznovství. Chci lék, jenž utiší mé srdce, až ztvrdne na kámen.“

„Není podobného léku,“ řekl jsem. „Stačí pouhý úsměv a pohled zelených očí, aby lékařství bylo uvrženo do bezmoci. Znám to sám. Avšak mudrci řekli, že jeden ďábel vymítá druhého. Nevím, zdali je to pravda, ale tuším, že druhý ďábel je pak horší prvního.“

„Co tím chceš říci?“ ptal se pohněván. „Jsem znechucen slovy, která jen věci převrátí a pokroutí a jazyk zauzlí.“

„Musíš nalézt jinou ženu, jež vypudí první z tvého srdce,“ řekl jsem. „To chci říci. Veset je pln krásných a svůdných žen, které si líčí tváře a odívají se tím nejjemnějším lnem. Snad je mezi nimi některá, jež by byla ochotna usmívat se na tebe. Jsi mladý a silný, máš dlouhé údy a zlatý řetěz na krku. Nechápu však, co tě odděluje od té, po níž toužíš. I když je vdaná, žádná zeď není dosti vysoká, aby zastavila lásku, a lest ženy, jež touží po některém muži, překonává všecky překážky. Potvrzují to povídky obou zemí. Říká se také, že věrnost ženy je jako vítr. Zůstává stejnou, jen mění směr. Říká se také, že ctnost ženy je jako vosk. Taje, když se zahřívá. A neutrpí hanby ten, jenž klame, ale v posměch upadne ten, jenž je klamán. Tak tomu bylo a tak tomu vždy bude.“

„Není vdaná,“ pravil podrážděně Haremheb. „Marně mluvíš o věrnosti, o ctnosti, o hanbě. Ona se na mne ani nepodívá, třebaže jsem jí neustále na očích. Nedotkne se mne ani, třebaže jí podávám svou ruku, abych jí pomohl do nosítek. Snad mne má za špinavého, protože mne slunce do tmava osmahlo.“

„Je to tedy nějaká vznešená paní?“ zeptal sem se.

„Marné o ní hovořit,“ odpověděl Haremheb. „Je krásnější než bohyně nebes a než bohyně nebes vzdálenější. Opravdu, bylo by mi snazší uchvátit hvězdu do svého náručí než ji. Proto musím zapomenout. Proto musím odejít z Vesetu, jinak zemru.“

„Snad jsi nevzplanul touhou po velké matce královské?“ řekl jsem žertem, neboť jsem ho chtěl rozesmát. „Myslil jsem, že je příliš stará a obtloustlá pro lůžko mladého muže.“

„Ta má svého kněze,“ řekl Haremheb pohrdavě. „Myslím, že spolu smilnili již za života krále.“

Zvedl jsem však ruku, abych zarazil jeho řeč, a řekl jsem:

„Vskutku jsi hasil svou žízeň u mnohých otrávených studní od svého příchodu do Vesetu.“

Haremheb pravil:

„Ta, po níž toužím, si maluje rty a tváře jasnou červení, její oči jsou podlouhlé a temné, a nikdo ještě nelaskal její údy pod královským lnem. Jméno její jest Beketamon a v jejích žilách proudí krev faraonů, takže znáš nyní celé mé bláznovství, Sinuhete. Avšak prozradíš-li je komukoliv či připomeneš-li mně samému tato slova, tak přijdu a zabiji tě, kdekoli budeš, a dám ti hlavu mezi nohy a hodím tvé tělo na zeď. Chraň se taktéž vyslovit její jméno v mé přítomnosti – v té chvíli zemřeš!“

Zhrozil jsem se nesmírně, neboť to bylo strašlivé, že se prostý muž odvážil pozvednout oči na dceru faraonovu a dychtit po ní v svém srdci. Proto jsem řekl:

„Žádný smrtelník nesmí k ní vejít, a jestliže si ji někdo vezme za ženu, pak to bude jedině její bratr, následník trůnu, aby ji pozvedl k sobě jakožto velkou manželku královskou. Tak se i stane, četl jsem to v pohledu princezny u smrtelného lože jejího otce, nedívalať se na nikoho jiného než na svého bratra. Dostal jsem z ní strach, poněvadž je to žena, jejíž údy nikoho nezahřívají, a v jejích podlouhlých očích je prázdnota a smrt. Proto ti pravím i já: odejdi, Haremhebe, příteli můj, neboť Veset není pro tebe.“

Avšak Haremheb řekl netrpělivě:

„To vše vím sám velmi dobře, ba lépe než ty, takže tvá slova jsou jako bzučení mouchy v mých uších. Avšak vraťme se k tomu, co jsi právě řekl o ďáblech, protože mé srdce je těžké, a když jsem se napil, rád bych, aby se na mne nějaká žena usmála. Avšak musí být oblečena v roucho z královského lnu a mít na hlavě paruku, musí si malovat rty a tváře jasnou červení, a má touha k ní se neprobudí, nebudou-li její oči podlouhlé jako oblouk luny.“

Usmál jsem se a řekl:

„Mluvíš moudře. Uvažujme jako přátelé, jak by se ti dalo nejlépe pomoci. Mnoho-li máš zlata?“

Haremheb odpověděl chlubně:

„Neztrácím času vážením svého zlata, neboť zlato je jako hovno u mých nohou. Mám však řetěz na svém hrdle a náramky na zápěstí. Stačí to?“

„Zlata snad nebude potřebí,“ řekl jsem. „Bude možná moudřejší, budeš-li se pouze usmívat, vždyť ženy, jež nosí královský len, jsou rozmarné, a tvůj úsměv by mohl rozhořet některou z nich. Což není žádná v paláci, neboť pročpak bys darmo mrhal zlatem, které budeš snad později potřebovat?“

„Na zdi paláce stříkám svou vodu,“ odpověděl Haremheb. „Avšak vím o něčem jiném. Mezi mými druhy jest jakýsi Keftijev, Kréťan, jemuž jsem dal kdysi řádný kopanec, neboť se mi vysmíval, takže si mne nyní váží. Pozval mne, abych s ním šel dnes na jakousi vznešenou hostinu do jednoho domu, jenž je v sousedství chrámu nějakého božstva s kočičí hlavou, jehož jméno jsem si nezapamatoval, protože jsem tam nemínil jít.“

„To je Bastet,“ řekl jsem. „Znám ten chrám, a je to místo vhodné pro tvé záměry – lehkomyslné ženy totiž vzývají rády bohyni s kočičí hlavou a obětují jí, aby jim dala bohaté milence.“

„Nepůjdu tam však, nepůjdeš-li ty se mnou,“ řekl Haremheb a upadl do velikých rozpaků. „Jsem nízkého rodu, umím rozdávat kopance a mávat důtkami, ale nevím, jak se mám chovat ve Vesetu, natož jak se mám chovat k vesetským ženám. Jsi muž znalý světa, Sinuhete, a narozen ve Vesetu. Proto musíš jít se mnou.“

Vypil jsem dost vína, i lichotila mi jeho důvěra, takže jsem mu nechtěl přiznat, že znám ženy právě tak málo jako on. Avšak vypil jsem tolik vína, že jsem poslal Kaptaha pro nosítka a sjednal cenu cesty, kdežto Haremheb zatím pokračoval v pití, aby povzbudil své srdce.

Nosiči nás zanesli až před chrám Bastetin a vidouce pochodně a kahany před domem, kam jsme šli, začali se hádat o cenu cesty, dokud jim Haremheb neuštědřil několik ran důtkami, takže zaraženi zmlkli. U vrat chrámu stály mladé ženy, které se na nás usmály a zvaly nás, abychom obětovali s nimi, nebyly však oblečeny do královského lnu a měly své přirozené vlasy, takže jsme od nich nic nechtěli.

Vešli jsme, já napřed, a nikdo se nepodivil nad naším příchodem, nýbrž rozjaření služebníci nám ihned nalili vodu na ruce a až do loubí pronikala z domu vůně teplých jídel, vonných mastí a květů. Otroci nás ozdobili květinovými věnci a my jsme vešli do síně, neboť víno nám dodalo odvahy.

Jakmile jsem tam vstoupil, neviděl jsem již nikoho jiného než paní, která nám šla vstříc. Byla oděna v královský len, takže její údy prosvítaly látkou jako údy bohyně, když se k nám blížila. Měla těžkou modrou paruku a na ní četné rudé šperky, její obočí bylo nalíčeno černí a oční víčka zelení. Avšak zelenější než všecky zeleně byly její oči a ty byly jako Nil v letním žáru, takže mé srdce se v nich utopilo, neboť to byla Nefernefernefer, kterou jsem potkal kdysi ve sloupové síni velkého chrámu Amonova. Nepoznala mne již, nýbrž hleděla na nás zvědavě a usmála se na Haremheba, jenž zvedl své důstojnické důtky jí na pozdrav.

I mladík, jehož jméno bylo Keftijev, onen Kréťan, spatřil Haremheba a přiběhl, vrávoraje a zakopávaje o sedátka, objal ho a nazval ho svým přítelem. Avšak mne si nikdo nevšiml, takže jsem mohl zcela volně pozorovat sestru svého srdce. Byla starší, než jak jsem ji měl v paměti, a její oči se již nesmály, nýbrž byly tvrdé jako zelené kameny. Její oči se nesmály, třebaže se usmívala její ústa, a především se podívala na zlatý řetěz Haremhebův. Avšak přesto kolena pode mnou klesala, když jsem na ni hleděl.

V síni bylo mnoho hostí a její stěny byly ozdobeny malbami nejlepších umělců a strop nesly pestré liliové sloupy. Byly tam ženy vdané i nevdané, a všecky měly roucha z nejjemnějšího lnu a všecky měly paruky a mnoho šperků. Usmívaly se na muže, kteří se tísnili kolem nich, a tito mužové byli mladí i staří, krásní i šerední, a také oni měli zlaté šperky a jejich límce byly těžké drahými kameny a zlatem. Všichni křičeli a smáli se a podlaha byla poseta převrácenými džbány a poháry a pošlapanými květy, a syrští hudebníci třásli svými řinčícími nástroji, takže nebylo slova rozumět. Vypili již mnoho vína, neboť jakési paní se udělalo nevolno a otrok jí podal vázu příliš pozdě, takže si poskvrnila řízu a všichni se jí smáli.

Keftijev, Kréťan, mne také objal a umazal mi obličej svým líčidlem, nazývaje mne přítelem.

Avšak Nefernefernefer hleděla na mne a pravila:

„Sinuhet! Kdysi jsem znala jakéhosi Sinuheta. Také on se chtěl stát lékařem.“

„Jsem týž Sinuhet,“ řekl jsem a pohlédl jí přímo do očí a zachvěl jsem se, když jsem se střetl s jejím pohledem.

„Nikoli, nejsi týž Sinuhet,“ řekla a mávla odmítavě rukou. „Sinuhet, jehož jsem znala, byl jinoch a jeho oči byly jasné jako oči gazelí. Ty však jsi již mužem a mezi tvým obočím se rýsují dvě vrásky a tvůj obličej není hladký jako jeho.“

Ukázal jsem jí prsten a v prstenu zelený kámen, avšak ona potřásla hlavou, jako by byla udivena, a řekla:

„Přijala jsem zloděje ve svém domě, neboť jsi zajisté zabil onoho Sinuheta, pohled na něhož blažil kdysi mé srdce. Vskutku jsi ho zabil a ukradl mu prsten, jejž jsem mu kdysi věnovala na znamení svého přátelství. I jeho jméno jsi ukradl a již není naživu Sinuhet, v němž se mi zalíbilo.“

Pozvedla ruku na znamení smutku.

Tehdy se mé srdce naplnilo hořkostí a zármutek zaplavil mé údy. Stáhl jsem prsten ze svého prstu a podal jí jej a řekl:

„Vezmi si tedy svůj prsten zpět. Odejdu, abych nekazil tvé veselí, neboť nechci způsobit tvou nevůli.“

Avšak ona řekla:

„Neodcházej.“

A položila zlehka ruku na mou paži jako kdysi a opakovala tichounce:

„Neodcházej.“

V té chvíli jsem věděl, že její lůno mne bude pálit více než oheň a že bez ní nebudu moci nikdy být šťasten. Avšak sluhové nám nalili vína, i pili jsme, abychom si potěšili srdce, a nikdy nebylo mým ústům víno lahodnější.

Paní, jíž bylo prve nevolno, si vypláchla ústa a napila se opět vína. Potom si svlékla poskvrněné šaty a daleko je odhodila, a svlékla si i paruku, takže byla zcela nahá, a dlaněmi si sevřela prsy a nařídila jednomu otroku, aby jí mezi ně nalil vína, a nabízela každému, kdo by se chtěl napít. Vrávoravým krokem šla síní, smějíc se hlasitě. Byla mladá a krásná a nevázaná, a zastavila se i před Haremhebem a vybídla ho, aby se napil vína mezi jejími prsy. Haremheb sklonil hlavu a pil, a když ji opět pozvedl, byl jeho obličej temný a hleděl paní do očí a vzal její obnaženou hlavu do rukou a políbil ji. Všichni se smáli, i ona paní, avšak najednou se zarazila a požádala o čisté roucho. Sluhové ji oblékli, i nasadila si opět paruku a usedla vedle Haremheba a vína se již nenapila.

Syrští hudebníci ustavičně hráli a já jsem cítil ve svých údech a ve své krvi vzrušení Vesetu, i věděl jsem, že jsem se narodil, abych žil svůj život na sklonku světa, a že již na ničem mi nezáleží, pokud jen mohu sedět po boku sestry svého srdce a hledět na zeleň jejích očí a červeň jejích rtů.

Tak se stalo, že kvůli Haremhebovi jsem se setkal opět s Nefernefernefer, svou milovanou, avšak bylo by pro mne bývalo lépe, kdybych ji byl již nikdy nespatřil.

V

„Je to tvůj dům?“ otázal jsem se jí, když se posadila vedle mne a prohlížela si mne zpytavě svýma tvrdýma zelenýma očima.

„Je to můj dům a tito hosté jsou mými hosty,“ řekla, „a hosté přicházejí ke mně každého večera, protože nejsem ráda sama.“

„Jsi zajisté velmi bohatá,“ řekl jsem sklesle, neboť jsem se obával, že jí nejsem hoden.

Avšak ona se na mne usmála jako na dítě a pravila, opakujíc žertem slova jedné pohádky:

„Jsem kněžkou a nikoli ženou hodnou opovržení. Co ode mne chceš?“

Avšak já jsem nepochopil, co tím mínila.

„A Metufer?“ zeptal jsem se, neboť jsem chtěl vědět vše, i kdybych byl měl tím trpět.

Podívala se na mne zpytavě a lehce stáhla své namalované obočí.

„Což nevíš, že Metufer je mrtev?“ otázala se. „Metufer zemřel, poněvadž pro sebe použil prostředků, jež dal faraon jeho otci na stavby chrámů. Metufer je mrtev a jeho otec není již královským stavitelem. Což jsi to nevěděl?“

„Je-li to pravda,“ řekl jsem usmívaje se, „skoro bych věřil, že ho Amon potrestal za to, jak se mu rouhal.“

I vypravoval jsem jí, jak kněz a Metufer plivali na tvář Amonova obrazu a otírali ji, i jak se pomazali jeho posvátnými oleji a mastmi.

Usmála se také, ale její oči byly tvrdé a její pohled se ztrácel v dálce. A náhle řekla:

„Proč jsi ke mně tehdy nepřišel, Sinuhete? Kdybys mne byl hledal, byl bys mne nalezl. Nedobře jsi učinil, že jsi ke mně nepřišel a že jsi chodil k jiným ženám s mým prstenem na prstě.“

„Byl jsem ještě chlapec a bál jsem se tě. Avšak v mých snech jsi byla mou sestrou, Nefernefernefer, a vysměješ se mi snad, avšak ještě nikdy jsem se s žádnou ženou neobveselil, neboť jsem čekal na onu chvíli, až tě opět potkám.“

Usmála se a mávla odmítavě rukou.

„To jistě lžeš,“ řekla. „V tvých očích jsem zajisté starou, šerednou ženou a baví tě vysmívat se mi a obelhávat mne.“

Hleděla na mne a její oči se vesele usmívaly jako kdysi, i omládla v mých očích a byla takovou jako kdysi, takže mé srdce se naplnilo trpkostí, když jsem na ni hleděl.

„Je pravda, že jsem nikdy nevešel k žádné ženě,“ řekl jsem. „Avšak je možné, že jsem nečekal jen na tebe, neboť chci být upřímný. Mnohé ženy přešly kolem mne, mladé i staré, krásné i šeredné, moudré i hloupé, ale díval jsem se na ně pouze očima lékaře a mé srdce nezahořelo pro žádnou z nich, avšak čím to je, to nevím.“

A ještě jsem dodal:

„Bylo by mi snadné říci, že to je kamenem, jejž jsi mi dala na památku svého přátelství, a že jsi mne snad očarovala. Snad jsi mne opravdu očarovala, když jsi se dotkla mých rtů svými, tak něžné byly tvé rty. Avšak to není žádné vysvětlení. Proto se mne můžeš ptát tisíckrát proč, a nedovedu ti odpovědět.“

„Snad jsi jako dítě spadl z vozu obkročmo na oj, což tě učinilo smutným a osamělým,“ řekla posměvačně a hladila mne zároveň tak jemně, jak mne ještě žádná žena nepohladila.

Nemusel jsem jí odpovědět, protože sama věděla, že nebylo pravda, co řekla. Proto stáhla rychle svou ruku a zašeptala:

„Napijme se spolu vína, abychom potěšili svá srdce. Snad se opravdu ještě s tebou obveselím, Sinuhete.“

Napili jsme se vína a otroci odnesli několik hostí v jejich nosítkách a Haremheb objal paní sedící vedle něho a nazval ji svou sestrou. Paní se usmála a přikryla mu rukou ústa a řekla mu, aby nemluvil hlouposti, jichž bude nazítří litovat. Avšak Haremheb se zvedl a volal, číši vína v ruce:

„Cokoliv učiním, nikdy toho nebudu litovat, neboť ode dneška chci hledět vždy kupředu a nikdy zpět. Přísahám to při svém krahujci a při tisíci bozích obou zemí, jejichž jména nejsem s to vyjmenovat, nechť ale všichni přijmou mou přísahu!“

Vzal svůj zlatý náhrdelník a chtěl jej dát oné paní na hrdlo, avšak ta to nedovolila, nýbrž pohněvána pravila:

„Jsem ženou počestnou, a nikoli pouliční dívkou.“

Zvedla se prudce a odešla, ale u dveří dala Haremhebovi nepozorovaně znamení a Haremheb vyšel za ní a toho večera jsem je již nespatřil.

Nicméně jejich odchod nevzbudil žádnou pozornost, neboť večer již pokročil a byl čas, aby hosté odešli. Přesto všichni dále pili víno a dále klopýtali o sedátka, mávajíce klapačkami, které vzali hudebníkům. Objímali se a nazývali navzájem bratry a přáteli, a po chvíli se kopali a láli si do kanců a kleštěnců. Ženy snímaly beze studu své paruky a dovolovaly mužům laskat hladké lebky, poněvadž od té doby, co si počaly bohaté a vznešené ženy holit hlavy, nebylo laskání, jež by více vzrušovalo mysli mužů. Několik se jich přiblížilo i k Nefernefernefer, ale ona je odstrčila oběma rukama a já jsem jim šlapal na prsty u nohou, když se stávali příliš dotěrnými, aniž jsem se staral o jejich hodnost či důstojnost, neboť všichni byli opilí vínem.

Avšak já, já jsem nebyl opilý vínem, nýbrž její blízkostí a dotykem jejích rukou. Konečně pokynula a otroci zhášeli světla, odnášeli stoly a sedátka, sbírali rozšlapané květy a věnce a odnesli do nosítek i muže, kteří usnuli na podlaze vedle džbánů. Tehdy jsem jí řekl:

„Musím zajisté odejít.“

Avšak každé to slovo mne pálilo v srdci, jako sůl pálí v ráně, neboť jsem ji nechtěl ztratit a marným mi byl každý okamžik, v němž jsem jí nebyl nablízku.

„Kam chceš jít?“ tázala se s předstíraným údivem.

„Budu bdít celou noc přede dveřmi tvého domu,“ řekl jsem, „půjdu obětovat do všech chrámů Vesetu, abych poděkoval bohům, že jsem tě konečně potkal, neboť od této chvíle chci opět věřit v bohy. Půjdu natrhat květy ze stromů, abych jimi posel tvou cestu, až vyjdeš ze svého domu. Půjdu nakoupit myrhy, abych jí pomazal pažení tvých dveří.“

Ona se však usmála a pravila mi:

„Bude lépe, neodejdeš-li, protože mám již květy i myrhu. Bude lépe, neodejdeš-li, protože bys mohl, jsa vzrušen vínem, zabloudit k jiným ženám a toho si nikterak nepřeji.“

Tato slova mne naplnila takovou radostí, že jsem ji chtěl uchopit do náruče, avšak ona mne prudce odstrčila a řekla:

„Nech mne. Moji sluhové nás uvidí a to nechci, neboť třebaže bydlím sama, nejsem ženou hodnou opovržení. Ale žes byl ke mně upřímný, chci být i já upřímná k tobě. Proto nepřejdeme ještě k věci, pro kterou jsi přišel, nýbrž pojď se mnou do zahrady a tam ti budu vypravovat jednu pohádku.“

Zavedla mne do zahrady, ozářené měsícem, a myrty a akácie omamně voněly a lotosy zavřely své květy na noc v nádrži, jejíž okraj byl dlážděn barevnými kameny. Sluhové nám nalili vodu na ruce a přinesli pečenou husu a ovoce v medu a Nefernefernefer pravila:

„Jez a raduj se se mnou, Sinuhete.“

Avšak vášeň mi svírala hrdlo a nemohl jsem jíst.

Zpytavě mne pozorovala, usmívajíc se, a pochutnávala si a pokaždé, když se na mne podívala, odrážela se měsíční zář v jejích očích. Když dojedla, řekla:

„Slíbila jsem ti vypravovat pohádku a budu ti ji vypravovat nyní, neboť jitro jest ještě daleko a já nejsem ospalá. Je to pohádka o Setne Chamvesovi a o Tabubui, kněžce Bastetině.“

„Slyšel jsem již tuto pohádku,“ řekl jsem jí, ježto jsem nedovedl ovládnout svou netrpělivost. „Slyšel jsem ji mnohokrát, má sestro. Pojď se mnou, abych tě sevřel v náručí na tvém loži a abys spala po mém boku. Pojď, má sestro, neboť mé tělo je choré touhou, a nepůjdeš-li, zraním si obličej na kamenech a budu výt vášní.“

„Tiše, tiše, Sinuhete,“ pravila a hladila mne. „Jsi příliš prudký a bojím se tě. Budu ti vypravovat pohádku, abych tě uklidnila. Tak tedy stalo se kdysi, že Setne, syn Chamvesův, hledaje v chrámu zapečetěný svitek Thovtův, spatřil Tabubui, kněžku Bastetinu, a byl jí tak vzrušen, že poslal svého sluhu, aby jí nabídl deset debenů zlata, stráví-li s ním, Setnem, jedinou hodinu a obveselí-li se s ním. Avšak Tabubue řekla:

,Jsem kněžkou a nikoli ženou hodnou opovržení. Jestliže si tvůj pán přeje opravdu to, co říká, ať přijde do mého domu, kde nás nikdo neuvidí, takže se nebudu muset chovat jako dívka z ulice.‘

Setne byl tím rozradostněn, i odebral se rychle do jejího domu, kde ho Tabubue přivítala a nabídla mu víno. Když si tak Setne potěšil své srdce, chtěl vykonat tu věc, pro kterou přišel, avšak Tabubue řekla:

,Tvůj dům je to, v němž jsi, avšak já jsem kněžkou a nikoli ženou hodnou opovržení. Jestliže si přeješ opravdu to, co říkáš, musíš mi postoupit své zboží i svůj majetek, svůj dům i svá pole a vše, co ti náleží.‘

Setne se na ni podíval a poslal pro oprávněného písaře, jenž sepsal smlouvu, podle níž postoupil Setne Tabubui vše, co mu náleželo.

Tehdy se Tabubue zvedla a oblékla se do královského lnu, jímž prosvítaly její údy jako údy bohyně, i ozdobila se všemožně. Avšak když chtěl Setne přejít k věci, pro kterou přišel, odstrčila ho Tabubue a řekla:

,Přicházíš do svého domu, ba již jsi v něm. Avšak já jsem kněžkou a nikoli ženou hodnou opovržení, a proto musíš vyhnat svou ženu ze svého domu, abych se nemusela obávat, že obrátíš své srdce k ní.‘

Setne se na ni podíval a ihned poslal sluhy, aby vyhnali jeho ženu.

Tehdy Tabubue řekla:

,Vejdi do mé komnaty a polož se na mé lože, dostaneš svou odměnu.‘

Setne vešel radostně do její komnaty a položil se na její lože, aby dostal svou odměnu, avšak tu přišel sluha a řekl mu:

,Tvé děti jsou zde a naříkají přede dveřmi a oplakávají svou matku.‘

Avšak Setne, jako by neslyšel, chtěl přejít k věci, pro kterou přišel. Tehdy řekla Tabubue:

,Jsem kněžkou a nikoli ženou hodnou opovržení. Proto si myslím, že by tvé děti mohly vyhledávat spor s mými dětmi o tvé dědictví. To se nesmí stát, i musíš mi dovolit, abych usmrtila tvé děti.‘

Tu jí Setne dovolil, aby usmrtila jeho děti v jeho přítomnosti a hodila jejich těla oknem na pospas psům a kočkám. A popíjeje víno s Tabubui, slyšel psy a kočky, jak se rvou o maso jeho dětí.“

Tu jsem ji přerušil, a měl jsem srdce v prsou sevřené jako za dnů svého dětství, když mi matka vypravovávala tuto pohádku. I řekl jsem:

„To však byl jen sen. Neboť když se Setne položil na lože Tabubuino, uslyšel ji vykřiknout – a vtom se probudil. A bylo mu, jako by byl prošel žhavou výhní, a neměl ani nejmenšího oděvu na sobě. To vše byl jen sen a vyvolal jej Neneferkeptah, aby si z něho udělal šprým, a znám o něm ještě jinou pohádku.“

Avšak Nefernefernefer pravila klidně:

„Setne měl sen a probudil se, avšak mnozí jiní se probudili ze svého snu až v Domě smrti. Sinuhete, musím ti říci, že i já jsem kněžkou, a nikoli ženou hodnou opovržení. I mé jméno by mohlo znít Tabubue.“

Měsíční zář se však odrážela v jejích očích, když hleděla na mne, i nevěřil jsem jí.

Proto jsem ji vzal do náruče, avšak ona se vyprostila a zeptala se mne:

„Víš-li, proč Bastet, bohyně lásky, je zobrazována s kočičí hlavou?“

„Nedbám ani o kočky ani o bohy,“ řekl jsem, pokoušeje se ji uchvátit, oči vlhké vášní.

Avšak ona mne odstrčila a řekla:

„Brzy budeš moci hladit mé údy a klást ruce na mé prsy a na můj klín, jestliže tě to uklidní, avšak nejdříve mne musíš vyslechnout a vědět, že žena je podobna kočce a vášeň je také podobna kočce. Její pacičky jsou měkké, ale skrývají ostré drápky, jež se noří bez slitování až do srdce. Opravdu je žena podobna kočce, neboť i kočce působí rozkoš to, co mučí její oběť, a týrá ji svými drápy a nikdy se neomrzí svou hrou. A když její oběť zchromne, sežere ji a hledá jinou. Vypravuji ti toto vše proto, abych byla k tobě upřímná, protože bych ti nechtěla způsobit nic zlého.“

„Ne, nic zlého bych ti nechtěla způsobit,“ opakovala a roztržitě mne vzala za ruce a položila jednu na svůj prs a druhou vložila do svého klína, takže jsem se rozechvěl a slzy mi vytryskly z očí. Náhle však odhodila netrpělivě mé ruce a pravila:

„Mé jméno je Tabubue, a když to nyní víš, odejdi ode mne a nevracej se nikdy zpět, abych ti neublížila. Avšak neodejdeš-li, pak mi nemůžeš vyčítat, cokoli tě snad potká.“

Dala mi čas, abych se rozmyslil a odešel, avšak já jsem tak neučinil. Tu lehce vzdychla, jako by byla znavena tou hrou, a pravila:

„Budiž tedy. Nyní ti zajisté musím dát tu věc, pro kterou jsi přišel. Avšak nebuď příliš divoký, neboť jsem unavena a bojím se, že usnu v tvém náručí.“

A odvedla mne do své komnaty. Její lože bylo ze slonoviny a z černého dřeva a ona se svlékla a rozevřela mi svůj klín. Bylo mi, jako by mé celé tělo a mé srdce a všecky mé vnitřnosti na popel shořely v jejím lůnu.

Avšak po chvilce zívla a řekla:

„Jsem opravdu unavena a věřím již, žes ještě nikdy nevešel k ženě, ježto jsi velmi neobratný a nepůsobíš mi nižádnou rozkoš. Avšak jinoch, jenž poprvé přichází k ženě, dává jí dar nenahraditelný. Proto nežádám od tebe jiného daru. Avšak nyní již jdi a nech mne spát, vždyť jsi obdržel tu věc, pro kterou jsi přišel.“

Chtěl jsem ji opět obejmout, avšak ona mne odstrčila a poslala pryč, takže jsem šel domů. Avšak mé tělo bylo jako v ohni a všecky mé vnitřnosti vřely, i věděl jsem, že na ni nikdy nezapomenu.

VI

Nazítří jsem nařídil svému sluhovi Kaptahovi, aby poslal pryč všecky nemocné, kteří ke mně přijdou, a doporučil jim vyhledat jiného lékaře. Sám jsem šel k bradýři a pak jsem se očistil a oblékl a pomazal své tělo vonným olejem a byl jsem již na odchodu k Nefernefernefer, když vstoupil Haremheb a zadržel mne.

„Příteli můj, Sinuhete,“ řekl. „Všecky stojí za stejné hovno.“

„Pospíchám,“ poznamenal jsem netrpělivě. „Jdi však k mému sluhovi, on ti dá slanou rybu a džbán chladného piva.“

A chystal jsem se odejít, avšak Haremheb mne zadržel a byl silnější než já, takže mne snadno vrátil do domu, abych vyslechl jeho strasti. Ukusoval ze slané ryby a popíjel pivo a vypravoval:

„Žena, s kterou jsem včera odešel, byla ke mně vlídná, avšak nevím, zdali nakonec mi poskytla více, než může muži poskytnout i obyčejná otrokyně.“

Zamyslil se na chvíli.

„Opravdu musím přiznat, že její tělo bylo měkké a pleť bílá, i že jsem byl jako opilý, když jsem slyšel její vzdechy nad mou silou, avšak přece jen nevím, zda stálo za to vidět tolik bolesti kvůli té věci. Kromě toho je to vdaná paní, třebaže její muž je na cestách, a já musím zabít jejího muže, až se vrátí, nebo jinak její muž přijde a zabije mne.“

„Toho se nemusíš obávat,“ řekl jsem netrpělivé. „To ve Vesetu není zvykem. Jestliže u ní potkáš někdy jejího muže, musíš se před ním uklonit, ruce ve výši kolenou. Potom ti její muž nabídne víno a sám se opije, načež se můžeš obveselit s jeho ženou v jeho vlastním loži. Tak tomu bylo a tak tomu bude, a oba budou spokojeni, žena s tebou a muž proto, že mu žena dovolí opít se do němoty a nebude mu bránit a neustále ho napomínat, jak je zvykem žen.“

„Její muž je hubený a lysý a lakomý, tak aspoň mi řekla,“ vypravoval Haremheb dále a napil se piva. „Proto jsem jí dal svůj zlatý řetěz ze svého hrdla, neboť zlato je jako prach u mých nohou a nemá pro mne ceny, pokud se nezíská v boji. Ona mi dala darem svou paruku, vždyť jsme byli oba věru řádně opilí, ačkoliv nemám potuchy, co budu dělat s tou parukou.“

Haremheb vytáhl zpod své zástěrky paruku, jejíž lesknoucí se vlasy byly umně obarveny světlou zelení, a začal jí nedbale pohupovat v rukou.

„Jediné, co mne zlobí, je, že jsem v opilosti zapomněl pod jejím lůžkem své důtky, takže mne vojáci na ulici již nezdraví. Myslíš-li pak, že bych mohl na trhu vyměnit paruku za důstojnické důtky? Neboť se mi nechce vrátit se k ní zpět, jakkoli byla něžná.“

Řekl jsem, že je to docela možné, a ještě jednou jsem mu připomněl, že pospíchám.

Avšak Haremheb se neměl k odchodu. Pravil, že má v ústech chuť, jako by snědl hlínu, a že je mu odporná ženská vůně, jež mu zůstala na rukou. Přičichl také ke mně a usoudil, že i já jsem jistě minulé noci spal se ženou, ježto jsem voněl po mastích.

Řekl jsem mu, že jsem byl u bradýře, poněvadž by se mi bylo zdálo ponižujícím, kdybych byl připodobnil Nefernefernefer k oné ženě. Mně bylo totiž, jako bych byl činil něco zcela jiného než on, jako by celá má bytost byla ovinuta neviditelnými zlatými vlákny. Možná že jsem měl pravdu, neboť snad nemá význam to, co člověk činí, nýbrž jedině to, co srdce jeho cítí, když činí to, co činí.

„Zda se pamatuješ na přísahu, kterou jsem přísahal?“ zeptal se Haremheb. „Věru, vypil jsem hojně vína, avšak víno mi objasnilo mnohé věci. Objasnilo mi, že všichni ti druzí, kteří se radují a jsou pyšni na své statky a svá důstojenství, jsou pouhými mouchami kolem mne. A snad i princezna Beketamon, ta, kterou miluji, je jen tvrdošíjnou mouchou kolem mne. Jediné, co má význam, je moc. A beze zbraní není moci. Proto měl pravdu můj krahujec, když ze mne učinil vojáka.“

„Moc nemají ti, kteří bojují,“ řekl jsem, „nýbrž ti, kteří posílají vojáky, aby za ně bojovali.“

„Nejsem hloupý,“ řekl Haremheb. „Avšak všichni ti, kteří si myslí, že poroučí a sedí na vysokých křeslech, neporoučí nakonec nikomu, nýbrž moc je skryta v rukou zcela jiných mužů. Tak si myslím, že rada Amonových kněží má velkou moc v egyptské zemi i že kněz, jenž sedí po pravici královské matky, má v této chvíli značnou část moci ve svých rukou. Ale kdyby byl někdo, kdo by sebral vojsko a vedl válku a kdo by je přiměl, aby poslouchali jeho rozkazů, tu by byl vpravdě mocný, ačkoliv nikdo by to nedokázal.“

„Jsi přece jen hloupý,“ řekl jsem, „neboť vojáci musí přísahat věrnost faraonovi. Proto faraon má vždy nad nimi moc.“

„Máš pravdu,“ uznal Haremheb, „vojákům přísluší věrnost, vždyť v ní spočívá veškeren vojenský řád. Prostý lid učí věrnosti důtky, avšak důstojník ví, že bez věrnosti není vojska, a není-li velitel věrný, není pak ani ten nejnižší a vše se vniveč obrátí. Tak je to. Avšak proto právě myslím, že zůstanu ve Vesetu, dokud nepřijde můj čas. Navenek tedy budu pouze líhat se ženami, a ačkoliv stále miluji nedosažitelnou, utišila se láska v mém srdci natolik, že to již není horší než obyčejná bolest žaludku. Proto ti děkuji, příteli můj, Sinuhete, za tvé dobré rady, a budeš-li ty někdy potřebovat rady či pomoci, najdeš mne zajisté v zlatém domě.“

Odešel na trh, aby vyměnil zelenou paruku za důstojnické důtky, a já jsem si najal nosítka a nutil jsem nosiče, aby běželi s vypětím všech sil k domu Nefernefernefeřinu, neboť jsem si nechtěl pošpinit nohy a roucho prachem ulice. Můj jednooký sluha hleděl udiveně za mnou a potřásal hlavou, neboť uprostřed dne jsem ještě nikdy neopustil svou práci, i strachoval se, že nám uniknou dary za léčení, když zanedbávám své nemocné. Avšak já jsem měl v mysli pouze jedinou myšlenku a mé tělo bylo jako v ohni. Nicméně ten oheň byl lahodný.

Sluha mne vpustil dovnitř a vedl do komnaty Nefernefernefeřiny. Líčila se právě před zrcadlem a pohlédla na mne svýma očima, tvrdýma a lhostejnýma jako zelené kameny.

„Co chceš, Sinuhete?“ zeptala se. „Tvá přítomnost mi není vhod.“

„Víš dobře, co chci,“ řekl jsem a pokusil jsem se ji obejmout, neboť jsem si připomínal její přívětivost minulé noci.

Avšak ona mne mrzutě odstrčila.

„Jsi hloupý nebo zlomyslný, že mne vyrušuješ?“ pravila podrážděně. „Což nevidíš, že se musím učinit krásnou, neboť do Vesetu přijel ze Sidonu bohatý kupec, jenž má s sebou čelenku nějaké královny, nalezenou v hrobě. Dnes večer mi dá kdosi darem tento šperk, jemuž podobného nikdo nemá. Proto se musím učinit krásnou a dát pomazat své tělo vonnými mastmi.“

Beze studu se svlékla a položila se na své lože a nařídila otrokyni, aby jí třela údy vonnými mastmi. Srdce mi vstoupilo až do hrdla a dlaně se mi zpotily, když jsem patřil na její krásu.

„Proč zde setrváváš, Sinuhete?“ zeptala se, když otrokyně odešla, a ležela klidně na loži dále. „Proč jsi neodešel? Musím se nyní obléci.“

Tu se mne zmocnilo vzrušení i vrhl jsem se na ni, avšak ona se bránila tak obratně, že jsem ničeho nedosáhl, i propukl jsem v pláč ve své bezmocné touze. Nakonec jsem řekl:

„Kdybych měl prostředky, koupil bych ti onu čelenku, víš to dobře. Avšak nedovolím, aby k tobě vešel někdo jiný. Raději zemřu.“

„Opravdu?“ zašeptala a přivřela oči. „Nedovolíš, opravdu, aby mne někdo jiný objímal? A což kdybych ti obětovala tento den? A což kdybych jedla a pila a obveselovala se s tebou, Sinuhete, a to ještě dnes, ježto o zítřku předem nikdo nic neví? Co bys mi dal?“

Rozhodila ruce a protahovala své tělo na loži, takže její hladké břicho vpadlo jako dolík před mýma očima, i viděl jsem, že na celém těle nemá jediného chloupku, ba ani na hlavě, ani na místech, kde obvykle rostou.

„Co bys mi dal?“ opakovala a stále se protahovala, hledíc na mne.

„Nemám, co bych ti dal,“ řekl jsem a rozhlížel jsem se kolem sebe – a její lože bylo ze slonoviny a z černého dřeva, podlaha z kamene modrého a zeleného a stály na ní četné zlaté vázy.

„Ne, nemám opravdu nic, co bych ti mohl dát darem,“ řekl jsem a kolena pode mnou klesala, i obrátil jsem se, abych odešel. Avšak ona mne zadržela.

„Je mi tě líto, Sinuhete,“ zašeptala a protáhla opět měkce své tělo. „Dal jsi mi věru již to, cos měl nejcennějšího, ačkoliv po všem se mi zdá, že se to příliš přeceňuje. Avšak vlastníš nicméně ještě dům a roucha a nástroje, jež potřebuje lékař. Nejsi tak zcela chudý.“

Chvěl jsem se od hlavy až k patě, ale odpověděl jsem:

„Vše bude tvé. Nefernefernefer, přeješ-li si. Vše bude tvé, obveselíš-li se se mnou dnes. Věru nestojí to za mnoho, ale dům je zařízen pro lékaře a některý žák Domu života by mohl za to dát dobrou cenu, má-li zámožné rodiče.“

„Myslíš?“ řekla a obrátila ke mně svá nahá záda a zhlížela se v zrcadle a hladila štíhlými prsty černé oblouky svého obočí. „Staň se, jak si přeješ. Přiveď tedy písaře, aby tu věc napsal na svitek papyru a abych mohla převést na své jméno vše, co vlastníš. Neboť ačkoliv bydlím sama, nikterak nejsem ženou hodnou opovržení, a musím se starat o svou budoucnost, kdybys mne snad někdy zapudil, Sinuhete.“

Hleděl jsem na její nahá záda a můj jazyk ztuhl v ústech a mé srdce bilo tak prudce, že jsem se spěšně obrátil a šel pro oprávněného písaře, jenž narychlo sepsal vše potřebné a odnesl svitek do královských sbírek právních svitků.

Když jsem se vrátil, byla Nefernefernefer oděna v královském lnu a měla paruku rudou jako zlato a skvostné šperky zdobily její hrdlo, zápěstí i kotníky a vznešená nosítka ji očekávala přede dveřmi jejího domu. Odevzdal jsem jí potvrzení písařovo a řekl jsem:

„Vše, co vlastním, jest nyní tvé, Nefernefernefer, vše je tvé až do toho roucha, co mám na sobě. Pojezme tedy, popijme a obveselme se spolu dnes, neboť o zítřku předem nikdo nic neví.“

Vzala papyr a vložila jej nedbale do skříňky z černého dřeva a řekla:

„Lituji velice, Sinuhete, ale právě jsem zpozorovala, že mi začaly mé měsíční bolesti, takže ke mně nemůžeš vejít, jak bych si přála. Proto bude lépe, když odejdeš a necháš mne, abych se očistila, jak je předepsáno, protože má hlava je těžká a v bedrech mne pobolívá. Můžeš přijít jindy a dostane se ti, čeho si žádáš.“

Hleděl jsem na ni a smrt jsem měl v hrudi a nemohl jsem ani promluvit. Tu netrpělivě dupla nohou a řekla:

„Jdi si po svých, neboť mám naspěch.“

Když jsem se jí chtěl dotknout, osopila se na mne:

„Rozmažeš mi líčidlo na obličeji.“

I odešel jsem domů a uspořádal své věci, aby byly připraveny pro nového majitele. Můj jednooký otrok mne sledoval na každém kroku a potřásal hlavou, až mne jeho přítomnost přivedla z míry a já mu ostře vylál:

„Nechoď stále za mnou, neboť již nejsem tvým pánem, nýbrž patříš jinému. Buď ho poslušen, až přijde, a neokrádej ho tolik jako mne – jeho hůl bude možná tvrdší než moje!“

Tehdy padl přede mnou na tvář a zvedl v hlubokém zármutku ruce a hořce plakal a pravil:

„Neodháněj mne od sebe, můj pane, neboť mé staré srdce se naklonilo tobě a pukne žalem, jestliže mne vyženeš. Byl jsem ti vždy věrným sluhou, třebaže jsi velmi mladý a prostoduchý, a co jsem ti ukradl, to jsem ukradl, pečlivě přihlížeje k tvým zájmům a počítaje, kolik stojí za to vzít. Na svých starých nohou jsem běhal ulicemi za úmorných veder poledních a vychvaloval jsem tvé jméno a tvé umění uzdravitele, třebaže mne sluhové jiných lékařů bili holemi a házeli po mně volskými lejny.“

Mé srdce bylo plno soli a má ústa plna pelyňku, když jsem na něho hleděl, přesto jsem byl dojat a položil mu ruku na rameno a řekl:

„Povstaň, Kaptahu!“

V kupní smlouvě měl sice jméno Kaptah, ačkoliv jsem ho nikdy jménem nevolal, aby tím nevzrostlo jeho sebevědomí, takže by se byl považoval za rovna mne. Proto jsem křičel na něho obvykle: otroku, hlupáku, ničemo či zloději.

Uslyšev nyní své jméno z mých úst, rozplakal se ještě usedavěji a dotýkal se čelem mých rukou a nohou a položil mou nohu na svou hlavu, takže jsem se rozhněval a kopl jsem ho a poručil mu vstát.

„Nyní již nepomůže nářek,“ řekl jsem. „Avšak věz, že jsem tě nepostoupil jinému z nevůle, neboť jsem s tvými službami spokojen, i když dáváš často nestydatě průchod své špatné náladě, bouchaje dveřmi a třískaje nádobím, kdykoli ti něco není vhod. A že jsi mne okrádal, ani to ti nezazlívám, vždyť je to právo otroka. Tak tomu bylo a tak tomu vždy bude. Avšak jsem nucen postoupit tě, třebaže nerad, ježto nemám nic jiného, co bych mohl darovat. Postoupil jsem i svůj dům i vše, co vlastním, takže ani roucho, jež mám na sobě, není již mým. Proto ti nepomůže žádný pláč a nářek.“

Tu se Kaptah zvedl, poškrábal se na hlavě a řekl:

„Dnes je zlověstný den.“

Usilovně přemýšlel a pak promluvil:

„Jsi velkým lékařem, Sinuhete, třebaže jsi mlád, a celý svět se otvírá před tebou. Proto by bylo nejlépe, kdybych sbalil všecky tvé nejcennější věci a kdybychom dnešní noci utekli, pěkně za tmy, a skryli se v některé lodi, jejíž velitel by nebyl příliš úzkostlivý, a kdybychom odpluli dolů po řece. V obou zemích jsou mnohá města, a poznají-li tě soudní sluhové jako muže hledaného soudy nebo poznají-li mne podle seznamu otroků jako uprchlého otroka, budeme moci odejít do rudých zemí, kde nás nikdo nezná. A budeme moci plout až na mořské ostrovy, kde jsou vína jasná a ženy veselé. A rovněž v zemi Mitannu a v Babylonii, kde řeky tekou opačným směrem, se ctí egyptské umění lékařské, takže tam budeš moci zbohatnout a já se stanu sluhou váženého pána. Pospěš si proto, můj pane, abychom mohli sebrat tvé věci, dříve než nastane tma.“

A zatahal mne za rukáv.

„Kaptahu, Kaptahu!“ řekl jsem. „Neobtěžuj mne svým hloupým tlacháním, neboť mé srdce je chmurné jako smrt a mé tělo není již mým. Jsem svázán pouty, jež jsou pevnější než měděné řetězy, i když nejsou vidět. Proto nemohu prchnout, poněvadž každý okamžik, strávený daleko od Vesetu, byl by pro mne žhavou výhní.“

Můj sluha se posadil na zem, protože jeho nohy byly plny bolestivých uzlů, které jsem mu občas ve volné chvíli ošetřoval. Řekl:

„Zjevně nás Amon opustil, což mne skoro ani neudivuje, ježto mu neobětuješ příliš často. Já naopak jsem mu poctivě obětoval pětinu toho, co jsem ti ukradl, v díky za to, že mám mladého a prostoduchého pána, ale přesto mne také opustil. Nevadí! Vyměníme tedy boha a nabídneme své oběti jinému, který snad od nás odvrátí neštěstí, a vše bude opět dobré.“

„Netlachej hlouposti,“ řekl jsem, lituje již, že jsem ho nazval jeho jménem, ježto se stal ihned až příliš důvěrným. „Tvá slova jsou jako bzučení mouchy v mých uších a zapomínáš, že již nemáme, co bychom obětovali, neboť jiný vlastní vše, co je naše.“

„Je to muž či žena?“ zeptal se Kaptah zvědavě.

„Žena,“ odpověděl jsem, neboť pročpak bych mu to měl skrývat?

Když to uslyšel, vypukl opět v pláč, rval si vlasy a naříkal:

„Pročpak jsem se jen narodil na tento svět? Pročpak mne má matka nezardousila pupeční šňůrou již v den mého zrození? Vždyť není pro otroka krutějšího osudu než sloužit paní bez srdce, a bez srdce jest zajisté ta, která ti toto způsobila. Bude mi poroučet, abych posluhoval a pobíhal od rána do večera na svých nemocných nohou, a bude mne píchat jehlicemi a tlouci holí po mém starém hřbetě, až budu křičet a naříkat. Toť, co mne čeká, třebaže jsem dobrořečil Amonovi a obětoval mu v díky za to, že mi dal mladého a nezkušeného pána.“

„Ani v nejmenším není bez srdce,“ řekl jsem, neboť tak pošetilý je člověk, že jsem chtěl hovořit o Nefernefernefer aspoň s otrokem, jelikož jsem neměl jiného druha, jemuž bych se svěřil. „Když leží nahá na svém loži, je krásnější než hvězda a její údy jsou hladké vzácnými mastmi a její oči jsou zelené jako Nil v letním žáru. Tvůj osud je šťastný a hodný závisti, Kaptahu, poněvadž budeš moci žít v její blízkosti a dýchat vzduch, jejž ona dýchá.“

Kaptah spustil ještě hlasitější nářek a bědoval:

„Zajisté mne prodá jako nosiče břemen nebo lamače kamene, takže mé plíce se budou zadýchávat a krev poteče zpod mých nehtů a zemřu v blátě jako zbičovaný osel.“

Ve svém srdci jsem věděl, že snad mluví pravdu, neboť v domě Nefernefernefeřině bylo sotva místo či chleba pro člověka jeho druhu. I mé oči se zalily slzami, avšak nevím, zda jsem plakal nad ním, či nad sebou. Když to Kaptah spatřil, odmlčel se a ustrašeně na mne hleděl. Vložil jsem hlavu do rukou a plakal, třebaže mne můj otrok viděl. Kaptah se dotkl mé hlavy svou širokou rukou a řekl sklesle:

„To vše je mou chybou, neboť jsem nebděl lépe nad svým pánem. Avšak netušil jsem, že je bílý a čistý jako plátno, které se ještě nikdy nepralo. Vždyť jinak tomu všemu zhola nerozumím. Popravdě řečeno, býval jsem udiven, že mne můj pán nikdy neposlal pro nějakou dívku, aby zahřívala jeho bok, když se vrátil z krčmy. A ženy, které jsem ti posílal, aby se před tebou odhalily a přiměly tě k obveselení, jsi vyháněl neuspokojeny a ony mi nadávaly krys a hovniválů. A přece byly mezi nimi mladé, docela ucházející, ba i krásné ženy. Avšak všecka má péče vyšla vniveč a já hlupák jsem se radoval ve svém srdci při pomyšlení, že snad nepřivedeš nikdy do domu ženu, která by mne bila po hlavě nebo lila horkou vodu na nohy, kdykoli by se s tebou pohádala. Já hlupák a blázen! Když se hodí první oharek do chatrče z rákosu, shoří hned na popel.“

A ještě dále mluvil:

„Proč jsi se mne nezeptal na radu ve své nezkušenosti, můj pane, neboť jsem viděl mnohé věci a mnohé věci znám, třebaže tomu nevěříš. I já jsem spal se ženami, i když je tomu jistě již hezky dávno, a ujišťuji tě, že chléb a pivo a plný břich stojí za víc než klín ženy, i té nejkrásnější. Ach ouvej, můj pane, když jde muž k ženě, má vzít s sebou hůl, jinak ho žena opanuje a spoutá pouty, která se vřezávají do masa jako tenká nit a drásají srdce, jako kámen v opánku drásá nohu. U Amona, můj pane, měl jsi sem za nocí vodit dívky, byli bychom ušetřeni vší této bídy. Promrhal jsi marně svůj čas v krčmách a v domech rozkoše, jestliže žena mohla z tebe učinit otroka.“

A říkal ještě mnohé jiné věci, až byla jeho slova jen bzučením mouchy v mých uších. Konečně se uklidnil, připravil mi jídlo a nalil vodu na mé ruce, avšak já jsem nemohl jíst, neboť mé tělo bylo jako v ohni, a nemohl jsem myslit po celý večer na nic jiného než na tu jednu jedinou věc.

Kaptah pojedl hojně a vypil džbán piva až do dna a prozpěvoval smutné písně, rval si vlasy a v kuchyni si posypal hlavu popelem, až konečně usnul.

Avšak já jsem nemohl spát – tak nepokojné bylo mé tělo. Proto jsem vyšel do tmy a bloumal kolem Bastetina chrámu a viděl, že pochodně planuly před domem Nefernefernefeřiným a z nosítek vystoupil rozjařený cizinec a vešel do jejího domu. Avšak já jsem se vejít neodvážil, poněvadž mi to zakázala.

Tak jsem bloumal pouze kolem Bastetina chrámu a mé myšlenky byly jako jedovatí hadi, kteří otrávili mé maso svým uštknutím. Dívky mne tahaly za rukáv a usmívaly se a šeptaly ve tmě, až jsem byl nakonec tak zoufalý, že jsem šel za jednou z nich. Žádala ode mne dar, i dal jsem jí poslední plíšky mědi a šel jsem za ní až ke zdi Bastetina chrámu, kde se položila na zem a rozevřela mi svůj šat i klín. Avšak nevešel jsem k ní, ačkoliv bych byl chtěl – a země podél chrámové zdi byla cítit močí a dívka šla za mnou a plila po mně a zlořečila mi.

Vrátil jsem se domů tak vyčerpán, jako bych byl býval zbit, avšak mé lůžko bylo jako žhavá výheň a naříkal jsem ze sna.

Ráno jsem se očistil a oblékl a pomazal svůj obličej olejem a vydal se k domu Nefernefernefeřinu, neboť jsem myslil, že zemřu, nebudu-li ji moci spatřit a hladit její ruce.

Kaptahovy oči byly zarudlé slzami a pivem a posypal si opět hlavu popelem a padl přede mnou na tvář, aby mi zabránil odejít. Avšak zatvrdil jsem své srdce a odkopl ho, ačkoliv by bylo lépe bývalo, kdybych nebyl vůbec odešel.

Kniha čtvrtá

Nefernefernefer

I

Tak již časně zrána jsem se vydal k Nefernefernefeřinu domu, avšak ona ještě spala i její sluhové spali, a proklínali mne a vylili mi splašky na hlavu, když jsem je probudil. Posadil jsem se tedy na práh jako žebrák a seděl jsem tam, dokud jsem neuslyšel z domu ruch a hlasy, i dožadoval jsem se opět, aby mne vpustili.

Nefernefernefer ležela na loži a její obličej byl drobný a bledý a její krásné oči byly ještě temně zelené vínem.

„Nudíš mne, Sinuhete,“ řekla. „Opravdu mne nudíš převelice. Co si přeješ?“

„Chci pít a jíst a obveselovat se s tebou,“ odpověděl jsem, srdce sevřeno smutkem, „neboť jsi mi to slíbila.“

„To bylo včera a dnes je zas jiný den,“ řekla a otrokyně jí svlékla pomačkané roucho a natírala údy vonnými mastmi. Potom se zhlížela v zrcadle a líčila si obličej, nasadila si paruku a na ni vložila čelenku, v jejímž starém zlatě byly zasazeny perly a drahé kameny.

„Můj šperk je krásný,“ řekla. „Zajisté je hoden své ceny, ačkoliv jsem vyčerpána a mé údy jsou malátné, jako bych byla bojovala po celou noc.“

Zívla a napila se doušku vína, aby posilnila své tělo. Také mně nabídla víno, avšak nechutnalo mi, když jsem na ni hleděl.

„Lhala jsi mi tedy včera,“ řekl jsem, „a neměla jsi žádných bolestí, jež by ti byly bránily obveselit se se mnou.“

Avšak to jsem říkal zcela zbytečně, neboť ve svém srdci jsem to věděl již předešlého dne.

„Zmýlila jsem se,“ řekla. „A přece to byl právě můj čas. Mám proto veliké starosti, neboť jsi mne snad oplodnil, Sinuhete, když jsem byla ve tvém náručí tak slabá a tys byl velmi divoký.“

Avšak usmívala se, říkajíc to, a hleděla na mne s úsměškem, takže jsem věděl, že se mi pouze vysmívá.

„Tvůj šperk byl nalezen zajisté v některém královském hrobě syrském,“ řekl jsem. „Vzpomínám si, že jsi mi o něm včera cosi povídala.“

„Ach,“ povzdychla, „vpravdě jsem ho našla na loži syrského kupce, pod podpěrátkem, avšak nemusíš se znepokojovat, neboť to byl břicháč, tlustý jako vepř, a čpěl cibulí. Nechci ho již ani vidět, když mám to, po čem jsem toužila.“

Sňala svou paruku i čelenku a upustila je lhostejně na zem vedle lože a položila se opět. Její lebka byla hladká a krásná, jak byla před mými zraky obnažena, i protáhla se celým tělem a vložila své ruce pod šíji.

„Jsem slabá a unavená, Sinuhete,“ pravila. „Zneužíváš mého vyčerpání, když na mne takto hledíš, aniž tomu mohu zabránit. Musíš si uvědomit, že nejsem nikterak ženou hodnou opovržení, ačkoliv bydlím sama, i že musím bdít nad svou pověstí.“

„Víš dobře, že nemám již, co bych ti nabídl darem, ježto vlastníš vše, co jsem měl,“ řekl jsem a sklonil jsem hlavu nad okraj jejího lože, i cítil jsem vůni jejích mastí a její pleti.

Pohladila mne rukou po vlasech, ale stáhla ihned svou ruku zpět, rozesmála se a zakroutila hlavou.

„Jak jsou muži potměšilí a prolhaní,“ řekla. „I ty mi lžeš, ale nemohu za to, že se mi v tobě, Sinuhete, zalíbilo a že jsem slabá. Řekl jsi mi kdysi, že mé lůno pálí více než oheň, nicméně to není pravda. Můžeš je pohladit a bude se ti zdát svěží a půvabné. I mé prsy můžeš polaskat svou rukou, neboť jsou unaveny a touží po laskání.“

Avšak když jsem se chtěl s ní obveselit, odstrčila mne od sebe, a posadila se na loži a pravila pohněvaně:

„Ačkoliv jsem slabá a osamělá, nedovolím žádnému potměšilci, aby ke mně vešel. Neboť jsi mi zatajil, že tvůj otec Senmut vlastní dům ve čtvrti chudých. Dům nemá zajisté velkou cenu, avšak pozemek, na němž je postaven, je blízko nábřeží, a mohlo by se něco stržit za nábytek, kdyby se prodal na tržišti. Snad bych mohla dnes popít a pojíst a obveselit se s tebou, kdybys mi věnoval tento svůj majetek, vždyť o zítřku předem nikdo nic neví, a já musím bdít nad svou pověstí.“

„Majetek mého otce není mým,“ řekl jsem ohromen. „Nemůžeš na mně žádat, co mi nepatří, Nefernefernefer.“

Ona však zvedla hlavu a hleděla na mne svýma zelenýma očima a její obličej byl bledý a drobný, když pravila:

„Majetek tvého otce jest tvým právoplatným dědictvím, Sinuhete, to víš dobře, neboť tvoji rodiče nemají dcery, která by měla přednostní právo na dědictví, ty však jsi jejich jediným dítětem. Zatajuješ mi také, že tvůj otec je slepý a že ti proto odevzdal svou pečeť i s právem spravovat jeho majetek a nakládat s ním jako se svým.“

To byla pravda, neboť když mému otci Senmutovi slábl zrak, svěřil mi svou pečeť a pověřil mne, abych se staral o jeho majetek, ježto již nemohl napsat své jméno. Kipa i on často říkali, že dům by měl být prodán za výhodnou cenu, aby si mohli koupit nějaký jiný na venkově, nedaleko města, kde by žili, dokud by nevstoupili do hrobu a nevydali se na pouť do života věčného.

Nemohl jsem ze sebe vypravit slova, takovou hrůzou mne naplňovala myšlenka, že oklamu otce i matku, kteří mi důvěřovali. Nefernefernefer však přivřela oči a řekla:

„Vezmi mou hlavu do svých rukou a dotýkej se svými rty mých prsou, neboť je v tobě cosi, čím umdlívám a co mne činí slabou, Sinuhete. Proto nedbám svých vlastních zájmů, když jde o tebe, a celý dnešní den se budu s tebou obveselovat, jestliže mi postoupíš majetek svého otce, ačkoliv nemá příliš velkou cenu.“

Vzal jsem její hlavu do svých rukou a byla v nich hladká a drobná a nevýslovné vzrušení se mne zmocnilo:

„Staň se, jak si přeješ,“ řekl jsem a můj vlastní hlas mi drásal uši. Avšak když jsem chtěl k ní vejít, pravila:

„Brzy vstoupíš do svého domu, ba již jsi v něm, avšak nejprve přiveď oprávněného písaře, aby sepsal všecko potřebné podle zákona, neboť nedůvěřuji slibům mužů, kteří jsou potměšilí, a musím bdít nad svou pověstí.“

I šel jsem pro oprávněného písaře, a každý krok, jímž jsem se vzdaloval od Nefernefernefer, mi byl utrpením. Proto jsem měl písaře ke spěchu a přiložil jsem pečeť svého otce na papyr a podepsal jeho jménem, takže písař mohl předat svitek téhož dne do královské sbírky právních svitků k úschově. Neměl jsem však již ani stříbra, ani mědi, abych mu zaplatil za jeho práci, a on byl nespokojen, avšak souhlasil s tím, že počká na svou odměnu, až se majetek prodá, a také to bylo na papyru zapsáno.

Když jsem se vrátil, řekli mi sluhové, že Nefernefernefer spí, i musel jsem čekat na její probuzení až do pozdního večera. Konečně se probudila a přijala mne, i předal jsem jí písařovo potvrzení a ona je lhostejně vložila do své černé skříňky.

„Jsi velmi tvrdošíjný, Sinuhete,“ řekla, „avšak já jsem ženou počestnou a splním vždy svůj slib. Vezmi si tedy tu věc, pro kterou jsi přišel.“

Položila se na své lože a rozevřela mi svůj klín, ale nikterak se se mnou neobveselovala, nýbrž odvrátila hlavu a prohlížela svůj obraz v zrcadle a rukou potlačovala zívání, takže rozkoš, po níž jsem dychtil, byla mi jen popelem.

Když jsem se zvedl, řekla:

„Dostal jsi, cos chtěl, Sinuhete, a nyní mne nech již na pokoji, neboť mne převelice nudíš. Nedáváš mi nejmenší rozkoše, neboť jsi neobratný a divoký, a tvé ruce mi působí bolest. Nicméně nechci již vzpomínat na to, co jsem s tebou vytrpěla, ježto to lépe nedovedeš, jen když mne necháš na pokoji. Můžeš se vrátit některého jiného dne, ačkoliv jsi mnou zajisté již znechucen.“

Byl jsem jako prázdná skořápka ptačího vejce, i odešel jsem od ní, vrávoraje, a navrátil jsem se domů.

Chtěl jsem se zavřít do ticha temné jizby, abych mohl zabořit hlavu do rukou a vyplakat zármutek a zklamání svého srdce, avšak v loubí seděl muž, jenž měl na hlavě v cůpky pletenou paruku a na sobě pestrý syrský oděv. Pozdravil mne povýšeně a žádal mne o lékařskou radu.

„Nepřijímám nemocné,“ řekl jsem, „neboť tento dům již není mým.“

„Mám bolestivé uzly na nohou,“ řekl, vplétaje do své řeči syrská slova. „Tvůj moudrý otrok Kaptah mi tě doporučil pro tvou obratnost v ošetřování těchto uzlů. Zbav mne mých bolestí a zajisté toho nebudeš litovat.“

Byl tak tvrdošíjný, že jsem ho konečné vpustil a zavolal Kaptaha, aby mi přinesl teplou vodu, abych se mohl očistit. Avšak Kaptah byl pryč, a teprve když jsem vyšetřoval Syřanovy nohy, jsem poznal, že to jsou oteklé uzly Kaptahovy. Kaptah sňal paruku z hlavy a obnažil svou tvář a hlasitě se mi smál.

„Co je to za žert?“ řekl jsem mu a uhodil ho svou holí, takže jeho smích se ihned změnil v pláč.

Když jsem hůl odhodil, řekl mi:

„Ježto již nejsem tvým otrokem, nýbrž otrokem někoho jiného, mohu ti beze strachu říci, že hodlám uprchnout, a tak jsem zkoušel, zda mne poznáš v mém přestrojení.“

Připomněl jsem mu tresty, jež hrozí uprchlým otrokům, a řekl jsem mu, že se jistě dá jednoho dne chytit, neboť z čeho pak bude živ?

Avšak on mi odpověděl:

„Když jsem se dnešní noci napil řádně piva, měl jsem sen. V tomto snu, můj pane, jsi ležel ve žhavé výhni, ale já jsem přišel a zahrnul tě přísnými slovy a vytáhl jsem tě za šíji a ponořil do proudící vody, která tě daleko odnesla. Šel jsem na trh a zeptal se vykladače snů, co to znamená, a on mi řekl, že můj pán je ve velikém nebezpečenství, že dostanu mnohé rány holí za svou opovážlivost a že můj pán má před sebou dalekou cestu. Tento sen je pravdivý, neboť stačí podívat se na tvou tvář, můj pane, aby se poznalo, že jsi ve velkém nebezpečenství, a rány holí jsem již dostal, takže konec snu se musí také vyplnit. Proto jsem si obstaral tento šat, abych nebyl k poznání, neboť vskutku hodlám s tebou odejít na tvou cestu.“

„Tvá věrnost mne dojímá, Kaptahu,“ řekl jsem, pokoušeje se žertovat. „Je zcela možné, že mne čeká dlouhá cesta, avšak je-li tomu tak, pak mne tato cesta dovede do Domu smrti a na této cestě mne sotva budeš chtít doprovázet.“

„O zítřku předem nikdo nic neví,“ řekl Kaptah drze. „Jsi, můj pane, ještě mladý a zelený jako tele, které jeho matka ještě dost čistě nevylízala. Proto se neodvážím nechat tě odejít samotného na těžkou cestu do Domu smrti a do západní země. Pravděpodobně půjdu s tebou, abych ti pomohl svými zkušenostmi, neboť mé srdce k tobě přes všecko tvé bláznovství přilnulo, a sám nemám syna, ačkoliv jsem pravděpodobně počal mnoho dětí. Avšak nikdy jsem je neviděl, a proto si chci myslit, že tys můj syn. Neříkám ti to, abych tě urazil, nýbrž abych ti ukázal, jaké jsou mé city k tobě.“

Jeho opovážlivost zašla příliš daleko, ale nemohl jsem ho spráskat, ježto nebyl již mým otrokem.

I uzavřel jsem se ve své jizbě, přikryl svou hlavu pláštěm a spal jako mrtvý až do rána, neboť jakmile je hanba a lítost člověka příliš veliká, působí stejně jako omamující léky.

Avšak když jsem se ráno probudil, připomněl jsem si nejprve Nefernefernefer, její oči a její tělo a svíral jsem její hladkou hlavu ve svých rukou a cítil její prsy pod svou hrudí. Proč tomu tak bylo, to nemohu říci, a snad mne opravdu očarovala kouzly, která neznám, ačkoliv přece ani v nejmenším nevěřím v kouzelnictví. Vím pouze to, že jsem se očistil a oblékl a pomazal svou tvář vonnými mastmi a odešel k ní.

II

Nefernefernefer mne přijala v zahradě, poblíže lotosového jezera. Její oči byly průzračné a veselé a zelenější než voda Nilu. Vykřikla, když mne spatřila:

„Aj, Sinuhete, přece ke mně přicházíš zpět. Snad nejsem ještě tak stará a šeredná, když ses mne nenasytil. Co ode mne chceš?“

Hleděl jsem na ni, jako se hladový dívá na chléb, a ona naklonila hlavu, zatvářila se pohněvaně a pravila:

„Sinuhete, Sinuhete, snad se nechceš se mnou opět obveselovat? Skutečně bydlím sama, avšak proto přece nejsem ženou hodnou opovržení, i musím bdít nad svou pověstí.“

„Včera jsem ti postoupil veškeré jmění svého otce,“ řekl jsem jí. „Nyní jest chudákem, ačkoliv kdysi byl váženým lékařem, a bude muset ve dnech svého stáří žebrat o chléb a má matka bude chodit prát prádlo.“

„Včera bylo včera a dnes je dnes,“ řekla Nefernefernefer a hleděla na mne přivřenýma očima. „Avšak já nejsem náročná a dovolím ti ráda posadit se vedle mne, a můžeš držet mou ruku, přeješ-li si. Dnes totiž je mé srdce veselé a chci se s tebou podělit o radost svého srdce, třebaže se snad neodvažuji obveselit se s tebou jiným způsobem.“

Hleděla na mne šibalsky a usmívala se a hladila si zlehka svůj prs.

„Ani se neptáš, proč je mé srdce veselé,“ řekla vyčítavě. „Avšak mohu ti to přesto říci. Věz tedy, že právě přišel z Dolní země jakýsi velmož, jenž má s sebou zlatou vázu, která váží kolem sta debenů a na jejíž bocích jsou mnohé krásné a zábavné obrazy. Je opravdu starý a tak hubený, že jeho kosti mi asi propíchají bedra, ale přesto myslím, že zítra bude tato váza zdobit můj dům. Nejsem totiž nikterak ženou hodnou opovržení, musím bdít ostražitě nad svou pověstí.“

Zhluboka vzdychla, když jsem nic neříkal, a pohlížela zasněně na lotosy a ostatní květy v zahradě. Potom se pomalu svlékla a sestoupila do jezírka a plavala. Její hlava vyčnívala z vody vedle lotosů a byla krásnější než ony. Položila se na záda a nechala se unášet po vodě přede mnou a vložila si jednu paži pod šíji a řekla:

„Jsi dnes velmi mlčenlivý, Sinuhete. Snad jsem tě nevědomky urazila. Mohu-li napravit svou špatnost, ráda tak učiním.“

Tehdy jsem se již nemohl udržet, i řekl jsem:

„Víš dobře, co chci, Nefernefernefer.“

„Tvůj obličej je červený a všecky tvé tepny ti bijí v spáncích, Sinuhete,“ řekla. „Snad by bylo lépe, kdybys se svlékl a šel se osvěžit se mnou do jezera, neboť dnes je opravdu den velmi horký. Zde nás nikdo nevidí, takže se nemáš čeho obávat.“

Svlékl jsem se a sestoupil k ní do vody a ve vodě se její bok dotkl mého boku. Avšak když jsem k ní chtěl vejít, se smíchem uprchla a stříkala mi vodu do očí.

„Vím dobře, co chceš, Sinuhete,“ řekla, „třebaže jsem příliš plachá, než abych se na tebe odvážila podívat. Avšak nejdříve mi musíš dát dar, vždyť víš dobře, že nejsem ženou hodnou opovržení.“

Vzkypěl jsem a volal na ni:

„Jsi bez rozumu, Nefernefernefer, neboť víš dobře, že jsi mne obrala o všecko. Stydím se již sám za sebe a neodvážím se setkat se svými rodiči. Avšak jsem ještě lékařem a mé jméno jest vepsáno v Knize života. Snad jednoho dne vydělám dost, abych ti mohl dát dar hodný tebe, avšak slituj se již nade mnou, poněvadž i ve vodě je mé tělo jako v ohni a hryžu si ruce až do krve, když na tebe hledím.“

Položila se na vodu a houpala se lehce na vlnách a její prsy vyčnívaly jako rudé květy nad hladinu.

„Lékař vykonává své řemeslo rukama a očima, není-liž pravda, Sinuhete?“ řekla. „Bez rukou a bez očí sotva bys byl lékařem, i kdyby tvé jméno bylo tisíckrát vepsáno do knihy Domu života. Snad bych s tebou dnes popila a pojedla a obveselila se, kdybys mi dovolil vypíchnout ti oči a usekat ti ruce, abych je mohla zavěsit nade dveře své komnaty, jako znamení vítězství, neboť mne moji hosté musí mít v úctě a musí vědět, že nejsem ženou hodnou opovržení.“

Dívala se na mne zpod zeleně namalovaných víček a pokračovala lhostejně:

„Nikoli, sotva bych se k tomu rozhodla a nic bych tvým očím neučinila, a tvé ruce by hnily a přitahovaly jen mouchy do mé komnaty. Což nemůžeme nalézt opravdu něco, co bys mi mohl darovat, neboť mne činíš povolnou, Sinuhete, a neuvážlivou, vidím-li tě tak nahého ve svém jezeře. Jsi zajisté neobratný a nezkušený, avšak myslím, že bych tě mohla za tento den naučit mnohým věcem, které ještě neznáš, vždyť znám bezpočtu způsobů, které se líbí mužům a z nichž i žena může mít rozkoš. Přemýšlej přece trochu, Sinuhete.“

Avšak když jsem se ji pokusil uchopit, vyskočila rychle z jezera a zastavila se ve stínu stromu, setřásajíc vodu z paží.

„Jsem jen slabou ženou a muži jsou prolhaní a potměšilí,“ řekla. „Tak i ty, Sinuhete, neboť mi neustále lžeš. Mé srdce je smutné, když na to pomyslím, a nemám daleko k slzám, ježto jsi mnou zjevně znechucen. Jinak bys mi zajisté neskrýval, že tvoji rodiče si zařídili krásný hrob ve Městě mrtvých a že uložili do chrámu dosti stříbra, aby jejich těla byla zachována na věčnost a aby měli vše potřebné na cestu do západní země.“

Když jsem to uslyšel, rval jsem si hruď nehty, až tekla krev, a volal jsem:

„Vskutku jest tvé jméno Tabubue, nyní tomu věřím!“

Avšak ona mi smutně odpověděla:

„Nesmíš mi vyčítat, že nechci být ženou hodnou opovržení. Já jsem tě k sobě nezvala, nýbrž tys přišel sám. Avšak dobrá. Vím nyní, že mne nemiluješ, ale že přicházíš jen, aby ses mi posmíval, ježto taková věc může být i překážkou mezi námi.“

Slzy stékaly po mých tvářích a vzlykal jsem zármutkem, ale šel jsem až k ní a ona opřela lehce své tělo o mé.

„Již pouhá ta myšlenka je hříšná a bezbožná,“ řekl jsem. „Měl bych zbavit své rodiče věčného života a nechat jejich těla rozpadnout se v nic, jako se rozpadají těla otroků a chudých a jako těla těch, kteří byli hozeni do řeky pro své zločiny? Něco takového nemůžeš ode mne žádat.“

Avšak ona se přitiskla svou nahotou na mne a pravila:

„Postup mi hrob svých rodičů a zašeptám ti do ucha: můj bratře, a mé lůno bude pro tebe plno lahodného ohně a naučím tě tisícero věcem, které neznáš a jež se líbí mužům.“

Nemohl jsem se již ovládnout, nýbrž plakal jsem stále více a více a řekl:

„Budiž, jak si přeješ, a budiž mé jméno prokleto až na věky nejvěčnější, avšak nemohu ti odolat, tak jsi mne očarovala mocným kouzlem.“

Avšak ona řekla:

„Nemluv mi o kouzlech, neboť tím jsem velice dotčena, protože nejsem ženou hodnou opovržení a bydlím ve vlastním domě a bdím nad svou pověstí. Avšak ježto jsi mrzutý a nudný, pošlu svého sluhu pro oprávněného písaře, a zatím pojíme a popijeme vína, aby se tvé srdce těšilo a abychom se mohli spolu obveselit, až budou papyry sepsány.“

Vesele se zasmála a odběhla do domu.

Oblékl jsem se a šel za ní a sluhové mi nalili vodu na ruce a ukláněli se přede mnou, ruce ve výši kolenou. Za mými zády se však smáli a posmívali se mi, což jsem dobře slyšel, avšak předstíral jsem, že jejich posměšky jsou jen bzučením mouchy v mých uších. Zmlkli ihned, jakmile sešla Nefernefernefer dolů, i jedli jsme a pili společně, a bylo pět druhů masa a dvanáct druhů koláčů a pili jsme smíchané víno, které stoupá rychle do hlavy.

Oprávněný písař přišel a sepsal všecky potřebné papyry, i postoupil jsem Nefernefernefer hrob svých rodičů v Městě mrtvých, i se vším nábytkem i s jejich stříbrem v chrámu, takže oni ztratili věčný život i možnost vykonat po své smrti cestu do západní země. Přiložil jsem na svitky pečeť svého otce a podepsal jeho jménem, a písař je odnesl uložit do královských sbírek právních svitků, aby nabyly platnosti. Písař však předal Nefernefernefer potvrzení o tom všem a ona je lhostejně vložila do své černé skříňky a odměnila písaře za jeho námahu, takže vyšel ukláněje se před ní, ruce ve výši kolenou. Po jeho odchodu jsem řekl:

„Od této chvíle jsem proklet a potupen před lidmi i před bohy, Nefernefernefer. Dokaž mi nyní, že můj čin je hoden své ceny.“

Avšak ona se usmála a řekla:

„Napij se vína, můj bratře, aby se tvé srdce potěšilo.“

Když jsem k ní chtěl vejít, vymanila se mi a nalila ze džbánu vína do mého poháru. Po chvíli se podívala na slunce a řekla:

„Pohleď, den se chýlí ke konci a brzy bude večer. Co ještě chceš, Sinuhete?“

„Víš velmi dobře, co chci,“ řekl jsem.

Avšak ona se zeptala:

„Snad víš, která studna je nejhlubší a která jáma beze dna, Sinuhete. Proto se musím nyní obléci a nalíčit svou tvář, neboť mne čeká jistá zlatá váza, aby zítra ozdobila můj dům.“

Když jsem ji chtěl obejmout, vymkla se mi a smála se zvonivě a volala hlasitě, až sluhové vtrhli dovnitř. I řekla svým sluhům:

„Jak vešel tento nesnesitelný žebrák do mého domu? Vyhoďte ho bez meškání na ulici a nikdy již mu neotvírejte mé dveře, a bude-li se vzpírat, zbijte ho holemi.“

Sluhové mne vyhodili, neboť víno a vztek mne zbavily síly, a přišli opět, když jsem začal tlouci kamenem na zavřené dveře, a zbili mne holí. Avšak když jsem stále křičel a volal, takže se lidé zastavovali, řekli:

„Tento opilec se posmíval naší paní, jež bydlí ve vlastním domě a jež nikterak není ženou hodnou opovržení.“

A zasypali mne ranami, až jsem ztratil vědomí, a nechali mne ležet na ulici, kde lidé plivali na mou hlavu a kropili svou vodou můj šat.

Když jsem se vzpamatoval a spatřil, v jak bídném jsem stavu, nechtěl jsem již vstát, nýbrž zůstal jsem ležet na témž místě bez pohnutí až do rána. Tma mne ochraňovala a bylo mi, jako bych nikdy víc nemohl ukázat nikomu svou tvář. Následník trůnu mi dal jméno Ten-jenž-jest-osamělý, a vskutku oné noci jsem byl nejosamělejším ze všech lidí na světě.

Avšak za svítání, když lidé opět začali chodit po ulici kolem a obchodníci vynášeli své zboží před obchody a voli táhli své smyky, vstal jsem a vyšel z města a skrýval se v sítinách po tři dny a po tři noci bez jídla a pití. Mé tělo a mé srdce byly jedna rána, a kdyby mne byl někdo v té době oslovil, byl bych řval a křičel hlasitě, i bál jsem se, že zešílím.

III

Třetího dne jsem si omyl obličej a nohy i zaschlou krev ze svého šatu a vrátil jsem se do města a šel ke svému domu. Avšak můj dům mi již nepatřil a nad jeho dveřmi bylo lékařské znamení jiného lékaře. Zavolal jsem Kaptaha a on přiběhl a vzlykal radostí, když mne spatřil, a objímal má kolena.

„Můj pane,“ řekl, „neboť v mém srdci zůstáváš mým pánem nadále, ať si přijde kdokoli mně poroučet. Přišel sem mladý muž, jenž myslí, že je velkým lékařem, zkouší tvé šatstvo a směje se uspokojením. Jeho matka vládne již v kuchyni, i vylila mi vařící vodu na nohy a nazvala mne krysou a hovniválem. Avšak tvoji nemocní tě postrádají a říkají, že jeho ruka není tak lehká jako tvá a že jeho ošetření je nadmíru bolestivé a že ostatně nezná jejich choroby jako ty.“

Tlachal tak dlouho a jeho jediné, krví podlité oko bylo plno strachu, když na mne hleděl, takže jsem mu nakonec řekl:

„Jen mi vše pověz, Kaptahu. Mé srdce je v mých prsou stejně již jako kámen a nic se mne nedotkne.“

Tehdy zvedl paži na znamení nejhlubšího smutku a pravil:

„Byl bych dal své jediné oko, abych tě mohl ušetřit tohoto zármutku. Neboť dnes je zlověstný den a je dobře, že jsi přišel. Věz tedy, že tvoji rodiče jsou mrtvi.“

„Můj otec Senmut a má matka Kipa,“ řekl jsem a zvedl paže, jak to vyžaduje zvyk, a srdce se pohnulo v mých prsou.

„Dnešního rána vyrazili sluhové spravedlnosti dveře jejich domu, ježto jim včera oznámili, že musí odejít,“ vypravoval Kaptah, „avšak oni leželi na svém loži a již nedýchali. Tak ti zbývá pouze dnešní den, abys mohl odnést jejich těla do Domu smrti, neboť zítra bude dům zbourán, jak poručil nový majitel.“

„Věděli moji rodiče, proč se tak stalo?“ zeptal jsem se, ale nemohl jsem pohledět do očí svému otroku.

„Tvůj otec Senmut přišel k tobě,“ řekl Kaptah. „Tvá matka ho vedla za ruku, ježto neviděl již ani před sebe, a oba byli staří a neduživí a třásli se při chůzi. Avšak nevěděl jsem, kde jsi. Tu řekl tvůj otec, že to je snad tak lépe. A vypravoval, že sluhové spravedlnosti ho vyhnali z jeho domu a označili pečetěmi jeho skříňku i všecky věci, takže neměli nyní již nic jiného než svůj roztrhaný šat. Když se zeptal, proč se tak stalo, smáli se sluhové spravedlnosti a řekli, že jeho syn Sinuhet prodal dům a všecky věci, ba i hrob svých rodičů, aby mohl dát zlato jakési ženě špatného života. Po dlouhém váhání mne požádal tvůj otec o plíšek mědi, aby mohl předříkat písaři dopis pro tebe. Avšak nový muž vstoupil právě do tvého domu a v téže chvíli přišla i jeho matka, aby mne zavolala, a udeřila mne holí, ježto jsem marnil čas povídáním s žebráky. Snad mi uvěříš, když ti řeknu, že bych byl dal ten kousek mědi tvému otci, neboť třebaže jsem neměl ještě čas okrást svého nového pána, uspořil jsem trochu mědi, ba dokonce i stříbra, jež jsem ukradl tobě a i svému bývalému pánu. Avšak když jsem se vrátil do ulice, tvoji rodiče již odešli a matka mého nového pána mi zabránila za nimi běžet a zavřela mne na noc do pece, abych neutekl.“

„Tak mi otec nevzkázal ani slova?“ zeptal jsem se.

A Kaptah odpověděl:

„Tvůj otec ti nevzkázal ani slova, můj pane.“

Srdce bylo jako kámen v mých prsou a již se nepohnulo, avšak mé myšlenky byly jako ptáci v chladném vzduchu, tak jasné a pokojné. Po chvíli jsem řekl Kaptahovi:

„Dej mi všecku svou měď a všecko své stříbro. Dej mi to ihned, a nemeškej. Snad Amon či některý jiný bůh tě za tvůj čin odmění, nebudu-li moci se ti odměnit já, neboť musím zanést své rodiče do Domu smrti a nemám, čím bych vykoupil zaopatření jejich těla pro věčnost.“

Kaptah začal plakat a naříkat, několikrát zvedl paži na znamení nejhlubšího zármutku, avšak nakonec šel do koutku zahrady, ohlížeje se jako pes, který si jde pro zahrabanou kost. Tam v koutku zahrady obrátil jeden kámen a vyňal hadr, v němž měl zabalenu svou měď i své stříbro, a nebylo ho ani dva debeny, ačkoliv to byly úspory celého života otrokova. Avšak Kaptah mi dal to vše, i když plakal a dával najevo hluboký zármutek – budiž jeho jméno požehnáno na věky věků a jeho tělo zachováno navždy!

Měl jsem sice opravdu přátele, i Ptahhor i Haremheb byli by mi snad půjčili zlato a i Thutmose by mi byl pomohl, ale byl jsem mlád a myslil jsem, že má hanba byla již všem známa, a nebyl bych se mohl podívat svým přátelům do tváře, to bych byl spíše zemřel. Pro svůj čin jsem byl proklet před lidmi i před bohy a nemohl jsem ani poděkovat Kaptahovi, neboť matka jeho nového pána přišla v téže chvíli do loubí a zlostně volala a její tvář byla jako tvář krokodýla a měla hůl v ruce. Proto Kaptah odběhl spěšně ode mne a dal se do křiku již na schodech loubí ještě dříve, než se ho hůl dotkla. A tentokrát nemusel ani nic předstírat, vždyť plakal hořce pro svou měď a pro své stříbro.

I šel jsem spěšně do domu svého otce a jeho dveře byly vylomeny a všude byly pečetě sluhů spravedlnosti. Sousedé stáli na dvoře a zvedli paže na znamení smutku a nikdo mne neoslovil, ale všichni se ode mne odvrátili s hrůzou. A v zadní jizbě leželi Senmut a Kipa na svém loži a jejich obličeje byly červené, jako by byli živi, a na podlaze bylo ještě žhavé ohřívadlo, protože zesnuli kouřem, uzavřevše těsně dveře i okenice. Zabalil jsem jejich těla do pokrývky, nedbaje pečetí sluhů spravedlnosti, a šel jsem pro oslaře, jenž svolil převézt jejich těla. Pomohl mi naložit mrtvoly mého otce a mé matky na oslova záda, i dopravil jsem je do Domu smrti.

Avšak tam nás nepřijali, neboť jsem neměl dosti stříbra ani na nejprostší zaopatření jejich těl pro věčnost. I řekl jsem omývačům mrtvol:

„Jsem Sinuhet, syn Senmuta, a mé jméno jest zapsáno v Knize života, i když na mne dolehl tvrdý osud, takže nemám dosti stříbra, abych zaplatil pohřbení svých rodičů. Tak, pro Amona a pro všechny bohy Egypta, vás snažně prosím, zaopatřte těla mých rodičů, aby odolala zkáze, a já vám budu sloužit svým uměním po celou tu dobu, po kterou trvá zaopatření těl pro věčnost.“

Proklínali mou tvrdošíjnost a nadávali mi a láli, ale nakonec přece přijal morem rozežraný vrchní omývač Kaptahovu měď i stříbro, i vrazil svůj hák pod bradu mého otce a hodil ho do velké nádrže chudých. A vrazil svůj hák i do mé matky a hodil ji do téže nádrže. Bylo tam třicet nádrží a každého dne se jedna z nich naplňovala a jedna vyprazdňovala, takže těla chudých zůstávala celkem třicet dní a nocí v soli a louhu, aby mohla odolat zkáze, a neučinilo se nic jiného pro jejich uchování, ačkoliv tehdy ještě jsem to nevěděl.

Musel jsem se ještě vrátit do domu svého otce, abych dal zpět pokrývku, která měla pečeť sluhů spravedlnosti. Hlavní omývač se mi vysmíval a řekl:

„Vrať se před svítáním, neboť jestliže se nad ránem nevrátíš, abys nám sloužil, vytáhneme z nádrže těla tvých rodičů a hodíme je napospas psům.“

Z toho jsem usoudil, že mi nevěřil a neviděl ve mně oprávněného lékaře, nýbrž myslil, že jsem lhal.

Vrátil jsem se do domu svého otce a mé srdce bylo jako kámen v mých prsou, ačkoliv rozesychající se hliněné cihly ve stěnách na mne volaly. Volala na mne každá cihla, volala na mne i stará sykomora na dvoře a volal na mne i rybníček mého dětství. Proto jsem dal pokrývku na její místo a obrátil se spěšně k odchodu, ale u dveří jsem se střetl s písařem, který provozoval své řemeslo na rohu ulice vedle obchodu kořenářova.

Zvedl paži na znamení smutku, když mne spatřil, a řekl:

„Sinuhete, synu spravedlivého Senmuta, jsi to vskutku ty?“

I odpověděl jsem mu:

„Ano, jsem to já.“

Písař pravil:

„Neutíkej přede mnou, neboť tvůj otec mi svěřil slova, jež ti chtěl říci, ježto tě nezastihl v tvém domě.“

Tehdy jsem klesl na zem a skryl svou hlavu v rukou, avšak písař vyňal svůj papyr a předčítal mi:

„Senmut, jehož jméno jest vepsáno do Knihy života, a jeho žena Kipa posílají tento pozdrav svému synu Sinuhetovi, jemuž bylo v domě faraonově dáno jméno Ten-jenž-jest-osamělý.

Bohové poslali nám tebe a každého dne svého života jsi nám působil jen radost a nikdy zármutek, i veliká byla naše pýcha nad tebou. A nyní jsme nad tebou zarmouceni, poněvadž jsi upadl do protivenství, a my jsme ti nemohli pomoci, jak bychom si byli přáli. I věříme, že vše, co jsi učinil, učinil jsi správně, a že jsi nemohl jednat jinak. Nermuť se pro nás, třebaže jsi musel prodat vše až do toho našeho hrobu, neboť zajisté bys tak nebyl učinil, kdybys nebyl měl k tomu důvodu. Avšak sluhové spravedlnosti spěchají a my nemáme již trpělivosti čekat na den své smrti, nýbrž smrt je nám vítána jako spánek znavenému a jako přístřeší vyhnanému. Náš život byl dlouhý a jeho radosti byly mnohé, ale daleko největší radost jsi nám způsobil ty, Sinuhete, když jsi k nám přišel po řece, ačkoliv jsme již byli staří a osamělí. Proto ti žehnáme a nesmíš se rmoutit nad tím, že nemáme hrobu, jeť marnost všeho jsoucna veliká, a proto bude snad pro nás lépe, když zmizíme v nicotě, abychom již nepoznali úzkostí a nebezpečenství dlouhé cesty do západní země. Pamatuj vždy na to, že naše smrt byla lehká a že jsme ti žehnali před svým odchodem. Kéž tě chrání všichni bohové Egypta od nebezpečenství, kéž je tvé srdce ušetřeno zármutku a kéž máš tolik radosti ze svých dětí, jako jsme měli my z tebe.

To ti přeje tvůj otec Senmut a tvá matka Kipa.“

A mé srdce již nebylo jako kámen, ale pohnulo se a zjihlo a stékalo v slzách do prachu země přede mnou. Písař však pravil:

„Zde je dopis. Zajisté na něm chybí pečeť tvého otce a on ani neviděl, aby se podepsal svým jménem, avšak ty mi jistě uvěříš, jestliže ti řeknu, že jsem psal přesně slovo za slovem, jak mi předříkal, a ještě bezpečnější jistotou jsou slzy tvé matky, jež rozmazaly tu a tam znaky písma.“

Ukázal mi papyr, avšak mé oči byly zaslepeny slzami a nic jsem neviděl. Svinul papyr opět do svitku a vložil mi jej do ruky, řka:

„Tvůj otec Senmut byl spravedlivý muž a tvá matka Kipa byla dobrá žena, i když se občas trochu vadívala, jak ženy mívají ve zvyku. Proto jsem napsal tvému otci tento dopis, přestože pro mne neměl nejmenšího dárečku, a já ti jej dávám, ačkoliv je to dobrý papyr, i mohl bych jej očistit a docela dobře znovu použít.“

Přemýšlel jsem chvíli a pak jsem mu řekl:

„Ani já pro tebe nemám nejmenšího dárečku, dobrý muži. Avšak vezmi si můj plášť, neboť je z dobrého plátna, třebaže je špinavý a zmačkaný.“

Sňal jsem jej z ramenou a podal jemu a on ohmatal nedůvěřivě plátno, ale potom pozvedl ruce a řekl:

„Tvá šlechetnost jest velká, Sinuhete, ať říkají lidé o tobě cokoliv. I kdyby říkali, že jsi ožebračil svého otce a svou matku a že jsi je vyhnal nahé do smrti, tak tě budu bránit. Avšak opravdu nemohu přijmout tvůj plášť, vždyť je z drahého plátna a bez něho ti slunce ožehne hřbet doruda jako hřbety otroků a naskočí ti na něm puchýře, které zle pálí.“

Avšak já jsem odpověděl:

„Vezmi jej a kéž ti všichni bohové Egypta žehnají a kéž se tvé tělo uchová věčně, neboť ani sám nevíš, jak dobrý skutek jsi učinil.“ Tehdy přijal plášť a odešel, drže jej vysoko nad hlavou a jásaje radostí. Avšak já, já jsem šel do Domu smrti, oblečen pouze bederní rouškou jako otroci a skotáci, abych sloužil omývačům těl po třicet dní a třicet nocí.

IV

Myslil jsem si, že jsem jako lékař již uvykl na smrt a utrpení, že jsem se otužil proti zápachům a ošetřování vředů a hnisajících ran, když jsem však začal sloužit v Domě smrti, zjistil jsem, že jsem jako to dítě a že nic neznám. S chudými, pravda, nebylo skoro žádné práce, neboť ti odpočívali klidně ve své solné a louhové koupeli ostrého pachu, a já se naučil brzy zacházet s hákem, jímž se míchali. Avšak těla lidí vyšších stavů vyžadovala více obratnosti, a vyplachování vnitřností a jejich ukládání do váz vyžadovalo otužilé mysli. Nejvíce otužilosti nicméně vyžadovalo poznání, že Amon okrádal lidi ještě více po smrti než před ní, neboť cena za ošetření těl kolísala podle jmění a mastiči šidili příbuzné nebožtíků a počítali jim mnohé vzácné oleje, masti a jiné prostředky, o nichž tvrdili, že jich použili, ačkoliv to všecko byl jen jediný a stále týž olej, a to sezamový. Pouze těla velmožů byla zaopatřena podle všech pravidel umění, ale do dutin ostatních lidí vlévali oleje, které rozpouštěly vnitřnosti, a vyplňovali je rákosem namáčeným ve smůle. Pro chudé se ani natolik nenamáhali, nýbrž je nechali uschnout, když je po třiceti dnech vytáhli hákem z nádrže, a potom je předali jejich rodinám.

Kněží dohlíželi na Dům smrti, přesto však omývači těl a mastiči kradli, co mohli, a považovali to za své právo. Kradli léčivé byliny a vzácné oleje a masti a pruhy plátna, a znovu je prodávali a znovu kradli, a kněží jim v tom nemohli zabránit, neboť tito mužové se vyznali ve svém řemesle a nebylo nikterak snadné získat pracovníky pro Dům smrti. Jedině bohy prokletí a zločinci, kteří prchali před úřady, se dávali najmout za omývače těl a zdaleka bylo možno je poznat podle zápachu soli a louhu a mrtvol, jímž načichli v Domě smrti, takže se jim lidé vyhýbali a nevpustili je ani do domů rozkoše.

Proto mne omývači těl považovali za sobě podobna, neboť jsem se jim sám nabídl ku pomoci, a neskrývali přede mnou nic ze svých činů. Kdybych sám nebyl spáchal něco ještě horšího, byl bych se zhrozil a utekl, když jsem viděl, jak przní těla i samotných šlechticů, a mrzačili je a odřezávali z nich části a prodávali čarodějům. Je-li západní země, jak doufám kvůli svým rodičům, pak myslím, že mnozí nebožtíci budou velice překvapeni, až zjistí, jak neúplní musí nastoupit svou nesnadnou cestu, ačkoliv do chrámu uložili pro své dokonalé zaopatření mnoho zlata.

Avšak veliká radost nastala v Domě smrti, když se přinesla mrtvola mladé ženy, a nezáleželo na tom, byla-li krásná či šeredná. Nehodila se ihned do nádrže, nýbrž musela strávit noc na loži některého z omývačů těl a ti se přeli a metali o ni los, kdo první si k ní lehne. Neboť taková byla hrůza před omývači mrtvol, že i nejpustší dívka z ulice odmítala obveselit se s nimi, i když jí nabízeli mnoho zlata, ba ani Nubijky nechtěly s nimi nic mít, poněvadž se jich příliš bály. Kdysi, před dávnými časy, se skládali obyvatelé Domu smrti na koupi společných otrokyň, kdykoli se lacino prodávaly po velkých válečných výpravách, avšak tak příšerný byl život v Domě smrti, že tam tyto ženy – třebaže otrokyně – brzy ztrácely rozum a budily mnoho povyku a výtržností, až kněží museli tyto koupě zakázat. Od té doby připravovali si omývači těl i mastiči jídlo sami, ba i prali svůj oděv a spokojili se s tím, že se musí obveselovat s těly mrtvými. Avšak ke svému ospravedlnění vypravovali, že kdysi, za časů velkého krále, byla přinesena do Domu smrti žena, jež se probudila v náručí omývače těl, což bylo velkým zázrakem ke cti Amonově a radostí pro rodiče a manžela oné ženy. Proto bylo jejich svatou povinností, aby se pokoušeli vždy znovu o onen zázrak, ohřívajíce svým příšerným žárem ženy, které jim byly přinášeny, vyjma těch, jež byly tak staré, že by jejich zmrtvýchvstání nebylo způsobilo radost nikomu. Avšak nemohu říci, zdali kněží věděli, že se toto děje, poněvadž se vše dělo potají a v noci, když Dům smrti byl uzavřen.

Neboť kdo jednou vešel do Domu smrti a dal se tam najmout jako omývač mrtvol, vycházel z něho zřídka, aby se vyhnul posměchu lidí, i žil svůj život mezi mrtvými těly. V prvních dnech jsem je považoval všechny za vyděděnce bohů, a jejich řeči, jimiž znesvěcovali těla a posmívali se jim, naháněly mým uším hrůzu. Avšak v prvních dnech jsem viděl pouze ty nejnecudnější a nejotrlejší, kteří se radovali, když mi dávali rozkazy a pověřovali mne nejnižší prací, a teprve později jsem zpozoroval, že mezi omývači těl i mastiči jsou také obratní odborníci, jejichž vědění se dědilo z nejlepšího na nejlepší a kteří považovali své řemeslo za hodno velké úcty, ba za nejdůležitější ze všech řemesel. Každý měl svůj zvláštní obor a činnost právě tak jako lékaři v Domě života, takže jeden ovládal hlavu nebožtíka, druhý břicho, třetí srdce, čtvrtý plíce, až všecky části těla byly zaopatřeny pro věčnost.

Jeden z nich se jmenoval Ramose, muž již letitý, jehož úkol byl ze všech nejobtížnější. On totiž kleštičkami uvolňoval a vyjímal mozek mrtvoly nosními otvory a potom proplachoval lebku čisticími oleji. Zpozoroval mou zručnost a obdivoval ji, i začal mne učit, takže když uplynula polovina mého času v Domě smrti, učinil mne svým pomocníkem a můj život se stal snesitelnějším. A jestliže všichni omývači těl byli v mých očích posedlí a zvířatům podobni, takže jejich myšlenky a řeči nebyly již ani jako myšlenky a řeči lidí, kteří žijí na slunečním světle, tak mi připomínal Ramose především želvu, která žije tichounce ve svém krunýři. Jeho šíje byla ohnuta jako šíje želvy a jeho obličej i ramena byly vrásčité jako želví kůže. Pomáhal jsem mu v jeho práci, která byla v Domě smrti nejčistší a nejváženější, a jeho moc byla tak velká, že druzí se již neodvážili mne zastrašovat a házet po mně střevy a výkaly mrtvol. Odkud však se brala jeho moc, to nevím, neboť nepozvedl nikdy svého hlasu.

Když jsem viděl, jak všichni omývači mrtvol kradli a jak málo se přičiňovali o zaopatření těl chudých, ačkoliv cena jeho byla vysoká, rozhodl jsem se pomoci svým rodičům, seč budu, a krást také, abych jim zajistil věčný život. Neboť jsem považoval svůj hřích vůči nim za tak hrozný, že krádež jej nemohla učinit černějším. Ramose mne naučil ve své dobrotě, co a kolik se sluší pro mne ukrást vznešeným mrtvolám, ježto on obstarával pouze mrtvoly šlechticů a já jsem byl jeho pomocníkem. Tak jsem mohl vytáhnout z nádrže chudých těla svých rodičů a naplnit jejich dutiny nasmoleným rákosím a ovinout je lněnými obinadly, ale nemohl jsem pro ně učinit více, protože krádež měla své přesné meze, jež ani samému Ramosovi se neslušelo překročit.

Ostatně při své tiché a pomalé práci v útrobách Domu smrti mi dal Ramose mnoho moudrých naučení. Časem jsem se odvážil zeptat se ho na to a ono a on se nijak nezhrozil otázky proč. V té době si můj nos již zvykl na zápach a čpavé výpary Domu smrti – vždyť člověk je přizpůsobivý a přivykne všemu – a moudrost Ramosova rozptýlila mou hrůzu, i tázal jsem se ho na mnohé věci, když jsme se zabývali svými kleštičkami a džbány s oleji.

Nejdříve jsem se ho zeptal, proč omývači mrtvol mluví pořád tak bezbožně a bijí se pro těla žen a nedovedou myslit vůbec na nic jiného než na svou tělesnou vášeň, když by se spíše mohlo předpokládat, že se uklidnili, žijíce den ze dne po celý svůj život smrti nablízku. Ramose mi tenkrát odpověděl:

„Jsou to prostí lidé a jejich přání tkví v bahně právě tak, jako i tělo člověka není nic jiného než bahno, nechá-li se rozpadnout. Avšak v bahně jest touha po životě a tato touha zplodila zvířata a lidi, ba i bohy zplodila tato touha, tak alespoň soudím. Čím blíže však je člověk smrti, tím silněji vyvstane v něm touha bahna, žije-li jeho přání v bahně. Proto smrt uklidňuje moudrého, avšak nízkého proměňuje ve zvíře, jež, probodnuto šípem, vylévá ještě své sémě do písku. I jejich srdce probodl šíp, neboť jinak by nebyli nikdy vstoupili do Domu smrti. Nebuď tedy udiven jejich chováním, ale spíše je polituj. Mrtvole již neuškodí ani ji nezneuctí, vždyť mrtvé tělo je studené a nic necítí, nýbrž pokaždé působí škodu sami sobě, upadajíce stále hlouběji do bahna.“

Opatrně a pomalu lámal krátkými kleštičkami, protaženými nosem, tenké vnitřní kosti lebky velmožovy, pak vzal dlouhé ohebné kleště a obratně vytahoval mozek a vkládal jej do nádoby s hustým olejem.

„Proč?“ ptal jsem se. „Proč je třeba lidské tělo zaopatřit, aby odolalo zkáze, když je přece studené a nic necítí?“

Ramose se na mne podíval kulatýma želvíma očičkama, otřel si ruce o zástěru a napil se piva ze džbánu, který stál vedle nádoby s mozkem.

„Tak tomu bylo a tak tomu bude,“ pravil. „Kdo jsem já, abych vysvětloval zvyk, který se zachovává od počátku věků? Avšak říká se, že v hrobě se vrátí ka člověka, jež je jeho duchem, do těla a pojídá potravu, jež se mu obětuje, a raduje se z květů, jež se kladou před něho. Avšak ka spotřebuje velmi málo, tak málo, že lidské oko to nemůže změřit. Proto táž oběť může být obětována mnohým a oběť králi položená v jeho hrobě přechází do hrobů jeho šlechticů a nakonec, když nadejde večer, ji snědí obětující kněží. Avšak ka, jež je duší člověka, vychází nosem ve chvíli smrti, a kam letí, to nemohu říci. Avšak že se tak děje, to tvrdí mnozí svědkové všech dob. Mezi ka a člověkem není jiného rozdílu, než že ka nemá stínu při světle, kdežto člověk má stín. Jinak však jsou stejní. Tak se to aspoň říká.“

„Tvá slova jsou jako bzučení mouchy v mých uších, Ramose,“ řekl jsem. „Nejsem tak zcela prostoduchý a ty mi nemusíš přemílat staré věci, jichž jsem se dosyta naposlouchal i načetl. Avšak co je pravda?“

Ramose si znovu přihnul piva ze džbánu a prohlížel roztržitě mozek, jenž v drobných kouscích plaval na oleji ve vedlejším džbánu.

„Jsi ještě mladý a vášnivý, když se tak ptáš,“ řekl a zašklebil se, otevřel ústa a tiše se usmál. „Tvé srdce plane, když se tak ptáš. Mé srdce je staré a zjizvené a netrápí se již pro mnohé věci. Avšak je-li, či není-li užitečno člověku, aby se jeho tělo zaopatřilo pro věčnost, to nemohu říci ani já, ani kdo jiný, ba ani kněží ne. Avšak poněvadž se tak činilo a bude se tak činit za všech dob, je nejjistější zachovávat zvyk, neboť tak se nezpůsobí žádná škoda. Vím jen to, že se ze západní země nikdo ještě nevrátil, aby pověděl, jaké to tam je. Někteří opravdu říkají, že ka jejich drahých zesnulých se k nim vrací ve snu a radí jim, poučuje a varuje, avšak sny jsou sny a ráno z nich nezbude nic a zmizí. Je sice pravda, že kdysi se jedna žena probudila v Domě smrti a že se vrátila ke svému muži a k svým rodičům i že žila ještě dlouho až do stáří, než opět zemřela, ale to se mohlo stát pouze proto, že nebyla vskutku mrtvá – tak alespoň soudím – nýbrž že ji někdo očaroval, takže se mrtvé podobala, snad proto, aby okradl její tělo a zmocnil se ho, neboť podobné věci se stávají. Tato žena vypravovala, že sestoupila do údolí smrti, kde bylo temno a rozličné strašlivé bytosti na ni dotíraly, kromě jiných paviáni, kteří ji objímali, a netvoři s krokodýlí hlavou, kteří ji kousali do prsou, a to vše bylo zapsáno ve svitku, jenž se uchovává v chrámu a jejž mohou čísti všichni, kdož si to přejí, zaplatí-li chrámu poplatek. Avšak kdo věří ženským povídačkám? Ostatně, smrt měla na ni ten účinek, že až do konce svého života byla zbožná a chodila každého dne do chrámu a promrhala na obětech své věno i majetek svého manžela, takže její děti přišly na mizinu a neměly již prostředků na zaopatření jejího těla, aby odolalo zániku, když konečně opravdu zemřela. Naopak chrám jí věnoval hrob i dal zaopatřit její tělo. Ještě dnes se ukazuje její hrob v Městě mrtvých, jak snad víš.“

Avšak čím déle mluvil, tím více jsem se upevňoval v přesvědčení, že zaopatřím těla svých rodičů, neboť jsem jim tím byl povinen, ačkoliv jsem nyní nevěděl, zdali jim to bude, či nebude k užitku. Zaopatření jejich těl pro věčnost bylo jedinou radostí a nadějí jejich stáří, a proto jsem chtěl splnit jejich touhu. A s pomocí Ramosovou jsem je tedy zaopatřil a ovinul lněnými obinadly, a proto jsem musel zůstat v Domě smrti čtyřicet nocí, ježto jinak bych nebyl mohl odcizit dosti, abych je zaopatřil správným způsobem. Avšak neměl jsem pro ně hrob, ba ani dřevěnou rakev. Proto jsem je oba zašil do volské usně, aby tak žili věčně pospolu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Egypťan Sinuhet.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.