Samomluvy
Miroslava
Macka

Já udělal, nač stačily mi síly
a osud udělal, co chtěl.

(Poselství z letrilly Francisca de Queveda)

Domov

Mé nejstarší vzpomínky… drží mne nad jakousi šedivou nádobou, prohlížím si dekor jejího lemování, nad sebou vidím šklebícího se strýce a kmotra Jaroslava a najednou šíleně zařvu, neboť mne polejí studenou vodou.

Zřejmě si to namlouvám, takto dávnou vzpomínku si snad mysl zapamatovat nemůže, jenže mohu doplnit ten veskrze nevlídný první životní vjem vzpomínkou mnohem pozdější.

Proboštský kostel v Litomyšli jsem od doby křtu ani jednou nenavštívil, a to až do doby, kdy byla v rámci víkendového semináře filmových klubů nachystána jeho návštěva s průvodkyní. Samozřejmě jsem ihned po vstupu do chrámu spěchal nakouknout na tu „svoji“ křtitelnici. Byla cínová, s dekorem, který jsem měl v paměti…

Moje slovanské jméno mi bylo přiděleno nikoliv coby upomínka na toužebně očekávaný konce války, ale velmi demokratickým způsobem, a to rodinným hlasováním: každý člen litomyšlské domácnosti napsal na dva papírky po jménu, papírky se vložily do klobouku a pak se losovalo jako na plese mysliveckého či jiného sdružení. Náhodně vyhrálo jméno Miroslav, které na papírek napsala matčina sestra Miroslava (za trest mi pak šla za kmotru). Nicméně, měl jsem vždy na výběr, neboť jsem byl pokřtěn Miroslav Alois Jaroslav…

Také druhá vzpomínka se dá přesně datovat, a to do léta roku 1945, kdy se už moji rodiče a prarodiče vrátili zpátky do Zábřeha, dům prarodičů však byl po požáru doposud neobyvatelný, a tak vzali zavděk nájemným bydlením v jedné vilce s verandou, která měla jedno okno prosklené barevnými sklíčky. Ležím na zádech v kočárku, nade mnou se opět široce usmívá strýc Jaroslav, a tu náhle vysvitne slunce a kočárkem se mihnou barevné odlesky, což ve mně vyvolává tentokrát naopak velmi libý pocit.

Veranda s barevným oknem stojí na svém místě doposud a kdykoliv jdu kolem, vždy mi v těle zarezonuje ten příjemný zážitek.

V rodné Litomyšli jsem strávil jen zhruba půlrok, takže citový vztah k tomutou kouzelnému městu jsem si vypěstoval až mnohem později. Vlastně za to, že jsem se tam vůbec narodil, může převážně Adolf Hitler. Zábřeh, německy Hohenstadt, totiž po Mnichovu připadl k Říši a dalo se důvodně očekávat, že nastalá doba může být jak pro mého otce a jeho rodinu, tak pro rodinu mého dědy z matčiny strany (ač byl rodem Němec), velmi nebezpečná. Otec se navíc během první mobilizace veškerou silou svých kamenických paží přichomýtl k šarvátce místních ordnerů s nastupujícími českými branci, takže výhrůžky jemu a jeho rodině na sebe nedaly dlouho čekat. Výběr Litomyšle byl pak ovlivněn tím, že Fridolín, bratr matčina otce, byl řezbářem právě v Litomyšli, nešli tedy tak úplně „do cizího“.

Teď si uvědomuji jistý paradox: moje sestra Soňa, starší o sedm a půl roku, se sice narodila v Zábřeze, ale své rané dětství prožila v kruhu širší rodiny v Litomyšli, ke které má dodnes silný citový vztah, zřetelně silnější, než k Zábřehu. Já si to s ní zcela prohodil…

Právě Zábřeh byl a je mým domovem s velkým D a ač jsem mnoho let svého života trávil též jinde, ani na chvíli, chviličku jím nepřestal být. Zásluhu na tom má dokonale šťastné dětství, které jsem zde prožil.

Dům o samotě nad městem, kolem louky a pole, jen naproti přes silnici hřbitov plný zeleně. Otcova kamenosochařská dílna u domu, jejíž nedílnou součástí byla ohromná kupa písku. V domech blízké vilové čtvrti mladé rodiny s dětmi stejného či podobného věku. Vedle domu areál městské vodárny zvaný „Leséček“, plný stromů vhodných k lezení. Hřbitov naproti, další skvělé místo ke klukovským hrám, k němuž neodmyslitelně patřil nejlepší kamarád Franta, o rok starší syn hrobníka. Skvělá tříkolka, dopravní protředek cestou necestou. Venkovní areál Sokolovny, neustále přístupný. Pár smetišť, na kterých šlo vždy objevit něco zajímavého: staré rádio, součásti všemožných strojů a domácích spotřebičů, zajímavé lahve a plechovky a další a další spousta „bezva“ věcí, takže záhy vzniklo ustálené klukovské slovní spojení „jdeme na bezvy“.

Mé vzpomínky na dětství a mládí připomínají jakýsi dodekaedr, uvnitř je vše promícháno, ale pohledem skrze každou z faset vidím jiné děje, jiný způsob života, jiný vesmír.

Jednou fasetou vidím svůj školní život, který se až do osmé třídy skládal z průměrné snahy a nadprůměrné živosti, takže bylo mým údělem sedávat v první lavici u katedry, což jsem si ovšem s ostatními „sígry“ vynahrazoval během přestávek. Cesty ze školy s tlupou spolužáků a kamarádů byly vesměs též nepřetržitým dobrodružstvím; když jsem konečně doputoval domů, hodil jsem aktovku za venkovní dveře, abych náhodou nebyl odchycen, a opět vyrazil „lítat“. Vracel jsem se domů až „s klekánicí“, tedy po šesté, pročež mojí první povinností bylo posadit se do plechové vany a důkladně se vydrhnout, neboť taková bitva se sáčky naplněnými antukou nebo prolézání komínu staré cihelny či výkopů nového rezervoáru, to vše nutně zanechávalo stopy nejen na oblečení. Na matčiny pravidelné dotazy „Kde ses tak zašpinil? Kde ses tak poškrábal? Od čeho máš tu bouli? Kde sis skopnul ten palec?“ jsem pravidelně odpovídal „Nevím.“ Což byla pravda, neboť v zápalu „lítání“ nebyl čas na zapamatování takových drobností.

Druhou fasetou vidím časté chvíle v otcově kamenosochařské dílně, ať při hře nebo při pravidelné pomoci v práci, třetí chvíle v zahradní kůlně u svěráku při různém bastlování, čtvrtou dny a dny na městském koupališti při mazání karet s kamarády a vodních soubojích, pátou spoustu odpolední a večerů, kdy v křesle — s bosýma nohama zavěšenýma v otvorech krbové mříže — hltám jednu knihu za druhou, další pak všelijaké ohňostrůjné akce, neboť střelného prachu bylo v našem klukovském světě po válce vždy dost a dost.

Ještě další fasetou mohu vidět hodiny, dny a týdny strávené na zídce a jiných příhodných místech protějšího hřibitova, neboť hrobařův nejmladší syn Franta, o němž jsem se už zmínil, byl můj nejlepší kamarád. Dále vidím deštivá odpoledne a zimní večery, kdy jsem se musel zabavit doma; s láskou vzpomínám na starý polní telefon na kličku, který mi jednou v mém předškolním věku přinesl otec spolu se šroubovákem a kleštěmi kombinačkami. Rozmontoval jsem jej postupně na prvočinitele (dodnes mám na levé ruce jizvu od zapíchnutého šroubováku, který sjel po hladkém plechu) a získal z nich dva velké a silné magnety. S těmi se daly dělat všelijaké pokusy, vesměs k nelibosti matky, neboť všechny jehly, špendlíky, háčky a patentky obvykle nacházela v jednom zmagnetizovaném chumlu na krejčovských nůžkách. K prvním „školním“ Vánocům jsem pak dostal velkou stavebnici Merkur, se kterou jsem strávil spoustu deštivých odpolední a zimních večerů a smontovával všelijaká monstrózní vozidla, neboť sestavovat jeřáby a auta podle návodu mne příliš nebavilo. K ostatním hračkám jsem nepřilnul, neboť přednost měla vždy činnost, kterou jsem matce hlásil strohým „jdu ven“.

Pokračovat by se dalo ještě hodně dlouho, myslím, že ani těch dvanáct faset by nestačilo…

Mrštnost, manuální zručnost, ale hlavně nezbytnost spoléhat se často sám na sebe a umět si poradit i v nebezpečných situacích, to byla ovšem aktiva získaná na celý život.

A jsem přešťasten, že jsem mohl podobné mládí dopřát i svým dětem. Snad s jedním rozdílem: já se spoléhal na neprošvihnutí návratu domů na „klekání“, mé děti pak svolávala moje tehdejší žena a jejich matka zatroubením z okna na křídlovku. Děti byly pak do deseti minut doma, neboť pokud samy přeslechly „hlas shůry“, vždy jim to sdělil někdo z kamarádů.

Až když jsem v mámině vysokém stáří sedával u jejího gauče, vyprávěl jsem jí různé historky z mládí, ač o některých zvláště vypečených něco tušila. Například, když jsem asi ve třech letech věku šel s otcem na hřbitov, kde měl odborně otevřít příkrov staré hrobky. Po otevření se zjistilo, že je plná vody, neb se ucpala drenáž a stoupající a klesající hladina postupně postavila cínové rakve v toku času do téměř vertikální polohy. Staré babky se křižovaly, že nebožtíci byli určitě pohřbeni za živa, hrobař vlezl po žebři dolů a šteloval v rohu nácucnou rouru, aby odčerpal vodu, a já se tak vehementně nakláněl, aby mi něco neuniklo, až jsem zahučel do hrobky. Hrobař mě naštěstí ihned vylovil a podal nahoru otci; bylo léto a tak triko a krátké kalhoty za chvíli uschly, otec mne však důrazně varoval, ať o tom doma neříkám ani slovo. Bodejť bych něco říkal, dostali bychom vynadáno oba!

Za to, že se ani mně, ani nikomu z mých kamarádů nikdy nic nestalo, mohou zřejmě naši hodně uhonění andělé strážní. Pořádný průšvih vlastně nastal jen jednou, naštěstí i ten s dobrým koncem. Kamarád Kubíček, zvaný Kuba, žil v domku jen s matkou a se sestrami, takže na rozdíl od nás ostatních postrádal nenápadný otcovský dohled. Proto byl logicky vybrán coby přechovávač nábojů, střelného prachu, zápalných šňůr, karbidu a různých rachejtlí. Ukryl vše šikovně za trám na půdě a spolehlivě vše dle potřeby distribuoval do našich rukou, a to až do dne — vlastně večera — kdy jeho matka zapomněla v kozím chlívku hořící petrolejku, takže záhy vypukl doslova oheň na střeše, doprovázený hvízdáním kulek, boucháním raket a dalšími zajímavými světelnými i zvukovými efekty. Hasiči nakonec naštěstí usoudili, že šlo o pozůstatky munice ukryté ustupujícími Němci.

Bábinka

Bábinka Frankeová, rozená Mrázková, pocházela z pohorské české vesnice Jedlí, kousek od Zábřeha. Byla ze sedmi dětí, ale dospělosti se dožilo jen pět dívek krásných jmen Jenovéfa, Magdalena, Emilie, Marie a Hedvika. Až na jednu se v dospělosti rozprchly do světa, na stáří se však postupně tři z nich vrátily do rodné chalupy. Podle dobových fotografií to byly krásky, i ve stáří působily velmi ušlechtilým dojmem. Až na nejmladší Hedviku, která se nikdy nevdala, žila se slepicemi, kozou a dalším zvířectvem celý život v rodném domku a byla poněkud nestandardní osobností. „Připomínáš Hedviku,“ byl častý rodinný výpad. Já ji měl ovšem nesmírně rád právě pro její zvláštní povahu; v životě neseřídila kuchyňské pendlovky, ale vždy si skvěle pamatovala, kolik času se má přičíst či odečíst k ručičkám na ciferníku. Jednou jsme s otcem stavěli v Jedlí na hřbitově pomník a zastavili se u ní na kus řeči. Když se po čase otec s pohledem na hodiny zvedal od stolu s tím, že už jsou čtyři, pravila: „To ano, ale ukazují čtyři ráno.“

Mne měla ráda, neboť jsem byl jediným členem širší rodiny, který pil čerstvě nadojené kozí mléko a neošklíbal se ani nad škraloupem. Když jsem u ní jednou přespával a ráno vyzunkl hrnek kozího mléka, pravila s typickým jedelským protahovaným -í-: „Mírku, ty se mí tak líbíš! Co bych tí udělala pro radost? Uvařím tí vraní polívku!“ A oblékla si starý hubertus, v lese nad domem vyhlédla strom s vraním hnízdem, vyšplhala se bez jediného zaváhání (bylo jí přes padesát!) vysoko do koruny, vybrala z hnízda dvě vráňata a opravdu mi z nich tu polévku uvařila. Byla skvělá!

Prateta Jenovéfa celý život pracovala jako společnice osamělých dam (také jedno ze zapomenutých povolání) a mám ji spojenou více s Bludovem, kde léta žila s paní řídící učitelovou. Vždy v neděli před jejími narozeninami jsem byl učesán, vystrojen, do tašky jsem dostal lahev slivovice, do ruky peníze na autobus a vyrazil jsem gratulovat. Pravidelně jsem pak seděl v kuchyni, při hnětení těsta na mramorovou bábovku jsem nábožně naslouchal jejich vyprávění a než se bábovka upekla, směl jsem si prohlížet pohlednice ze světa, které posílala paní řídící její přítelkyně z mládí, hraběnka Žerotínová. Poté jsem dostal hrnek horkého kakaa, bábovku, do kapsy stovku s Masarykem a Hradčany a jel jsem domů.

Jenovéfa měla krásnou smrt, kterou jí můj otec záviděl, neboť jediný snad strach, který kdy v životě projevil, byl strach z toho, že zůstane na stáří nemohoucí a někomu na obtíž. Bylo jí už hodně přes devadesát, když si jednou po obědě lehla ve svém pokoji, složila ruce na prsa a pravila své sestře: „Madlénko, já se dnes nějak necítím, asi umřu…“ Pak usnula a už se neprobudila.

Moje bábinka Emilie šla po škole sloužit do Zábřeha do rodiny gymnaziálního profesora Málka a tady se seznámila se svým budoucím mužem Aloisem Frankem, který po tovaryšských toulkách zakotvil v Zábřeze. Pamatuji si ji téměř vždy s černým žinylkovým šátkem na hlavě či přes ramena, drobnou, usměvavou, pracovitou a neskonale hodnou a laskavou. Co se mi načetla pohádek a nazpívala, když moji rodiče šli někam plesat a měla mne „na hlídání“! Bývala také přestupní stanicí v mých průšvihových okamžicích, naštěstí řídkých, kdy jsem raději využil jejího laskavého doprovodu domů a tím zmírnil domácí bouři. Šlo vesměs o opakující se zimní situaci, kdy jsme se na rybníku před školou klouzali po ledu zvaném „gumák“, neboť byl tenký a dokázal se neuvěřitelně rozkmitat — samozřejmě do okamžiku, než praskl a my stáli v kabátech po pás v ledové bahnité vodě. Vzpomínám, jak se máma zaradovala, když rybník nakonec zasypali a vysadili místo něj stromky, ovšem záhy jsme si to vynahradili skvělou klouzačkou na dlouhém hlinitém břehu, na níž zimní kabáty trpěly snad ještě víc.

Byl jsem u toho, když bábinka umírala. Ležela poklidně na pohovce, ruce zkřížené na prsou, posledním pohledem se podívala do slunce za oknem a naposledy vydechla. Ta její smířenost se smrtí se přenesla i na nás, a tak i v nás byl v té chvíli mír a klid.

Děda Franke

Pocházel z početné německé rodiny (celkem z devíti dětí, ale mnohé se nedožily dospělého věku, jak bylo tehdy obvyklé) z Deštné v Orlických horách, ale rodina se v jeho dětství přestěhovala do českého Skuhrova nad Bělou, takže vychodil českou školu. Na přímluvu řídícího učitele jej rodiče poslali do učení na typografa, což bylo v té době vysoce ceněné povolání. Vyučil se v hodonínské tiskárně Hynka Hodana, prošel pak vandrem až do Terstu a po návratu pracoval v tiskárnách v Uherském Hradišti, Olomouci a nakonec v Zábřeze, kde se usadil a oženil. V jeho pracovní knížce čtu samé pochvaly, takto jej hodnotil mistr Hodan: Dosvědčuji tímto, že p. Alois Franke ode dne svého vyučení 30. srpna 1896 až do dnešního dne u mne coby sazeč zaměstnán byl a po celou tu dobu se co hbitý, pilný a řádný sazeč osvědčil. V Hodoníně 20. února 1897.

Často jsem si v životě říkal, že ty pracovní knížky byly skvělá věc a stálo by za to znovu je zavést, ovšem nejsem si zdaleka jist, jak by to dnes dopadalo s poctivostí zápisů.

Pamatuji si ho jako vysokého, štíhlého, šlachovitého muže s knírkem pod nosem, záhy plešatého, vždy lehce oblečeného (tuhle „horkokrevnost“, tedy nesnášení přílišného oblečení, mám zřejmě po něm) a neustále pokuřujícího ze své začernalé višňové špičky. Kouřil totiž od patnácti let sto cigaret denně, těch nejlevnějších, nejprve Zorky a pak Partyzánky, které si půlil a vždy ve špičce celé vykouřil, takže jen vyfoukl zbytek popela a hned nasazoval do špičky dalšího půlčíka. Opravdu to byla stovka, často jsem mu pro cigarety chodil do trafiky. Jiné cigarety, byť sebekvalitnější, mu nechutnaly. Kupodivu se dožil 85 let, aniž snad byl někdy u lékaře; tvrdil, že rýmu či nachlazení v životě neměl ani jednou. Další jeho vášní byly taroky, ty chodíval hrát třikrát týdně, bez ohledu na cokoliv, vždy od čtyř do půlnoci. Vzpomínám, jak se mi jednou chlubil, že vyhrál na Silvestra 3 koruny 60 haléřů — hrávali ovšem se základní sazbou 1 haléř, neboť jim šlo o potěšení ze hry a ne o peníze.

Proto jsem v útlém dětství miloval tarokové karty s obrázky, děda měl doma několik balíčků, všechny od slavné vídeňské firmy Ferdinand Piatnik und Söhne. Také to bylo moje první setkání s němčinou: taroková dvojka zvaná dle vyobrazení orla s korunkou, mečem v pařátu a nápisem Industrie und Glück „Adler“, jedenadvacítka zvaná opět podle orientálního výjevu s měsícem na obloze „Mond“, nebo německé názvy ročních období na esech. Také tarokové hlášky, včetně té nejvyšší „trul honery pagát valát“ jsem znal nazpaměť.

Tuhle vášeň jsem však přesto po něm vůbec nezdědil. Zato mne naučil houbařit, za což jsem mu dodnes vděčný.

Jak už jsem se zmínil, za celý život nebyl u doktora a vždy tvrdil, že nikdy neměl ani rýmu. V osmdesáti pěti letech jej předvolali na jakousi preventivní prohlídku, kterou měli absolvovat všichni lidé nad určitý věk. Oblékl se tedy nezvykle do tmavého obleku, uvázal si kravatu a vydal se na polikliniku, před níž ho na schůdcích ranila mozková mrtvice a byl na místě mrtev. Položili jej tedy, tak jak byl, rovnou do rakve. Krásná smrt, chce se dodat…

Táta

O otcově dědovi „divém ševci“, jak mu říkal, (existuje jeho jedna jediná fotografie, na které velmi připomíná Rasputina, a to nejen vlasy a vousy), se zmiňuji jen proto, že se k němu váže následující mravoučná historka, zaznamenaná v postřelmovské školní kronice:

Učitelé před soudem 9. VI. 1882

Dne 26./5. 1882 poslal mladší učitel p. Lib. Šilberský synka Mackova čís. 62 domů, aby mu otec konečně jednou zakoupil písanku, bez níž již dlouho do školy chodil. Otec hocha, jsa povahy prchlivé — obuvník — přiběhl ihned do školy a zde, vešed bez zaklepání a pozdravení, čepici maje na hlavě, před dětmi učitele vypeskoval. Byv pak na chodbě nadučitelem J. Brachtlem v dobrotě napomenut, ukázal se i zde zarputilým. Správa školy dala jej tedy k představenstvu obce předvolati, žádajíc, aby urážku ve škole učiněnou ve škole na tomtéž místě odvolal a učitele Š. odprosil, což však M. učiniti odepřel. Nezbývalo tudíž ničeho jiného, než zažalovati M. u ck. okr. soudu v Zábřehu pro urážku na cti a rušení v úřadě. Přelíčení řídil ck. auskultant p. dr. Weber. Macek měl osm dní v chládku pro svou prchlivost si odpočinouti, avšak ku prosbě jeho a dle přání správy školy změněn trest v ten způsob, že odprosí hned druhého dne před vyučováním učitele Š. ve škole u přítomnosti dítek, místní školní rady a obec. představenstva, což ochotně učinil. Tím správná věc vyřízena a mnohým odpůrcům dokázáno, že není škola místem, kde každý surovec učiteli nadávek uštědřiti může dle libosti, alebrž že učiteli třeba autority, kterou nepovolanec rušiti nemá a nesmí!

Kéž by se dnes postupovalo vždy a všude stejně!

Na otcova otce Antonína si pamatovat nemohu, neboť zemřel dvacet let před mým narozením, a to na následky válečných útrap. Narukoval totiž do války hned v roce 1914 a jako dělostřelec absolvoval boje na ruské i italské frontě, také v Haliči byl a domů se vrátil až po skončení války v roce 1918. Otec říkal, že se vrátil fyzicky i duševně zlomený z hrůz, které zažil, a stal se z něho zapřisáhlý bezvěrec, neboť tvrdil, že pokud by existoval Bůh, nikdy by nic takového nemohl dopustit. Měl zajímavé povolání, byl vyučen čalouníkem a lakýrníkem, což bylo při výrobě kočárů a bryček oboje zapotřebí. Řemeslnou zručnost po něm zdědil jak můj otec a jeho sourozenci, tak já.

Otcovu matku Žofii si vybavuji jen jako starou paní ve fěrtochu, se šátkem na hlavě, stále vysedávající na polštářích v křesle. Život měla těžký, neboť se během války musela hodně otáčet, aby velká rodina s otcem na frontě neumřela hlady. Byla zapřisáhlá odpůrkyně republiky a do smrti se cítila být císařovou poddanou, což se projevilo i na jménech jejích dětí: Augusta, Sophia, Anton, Alois, Maria, Agnes a Konrad. Dle otcova vzpomínání byla „umanutá jako koza“, a když si něco předsevzala, nebylo možné ji od toho odradit. Tuhle vlastnost jsem po ní podědil jen částečně, ovšem jinou zcela: kdykoliv vypukla bouřka, vzala na sebe starý pogumovaný kabát a šla se ven kochat hromy a blesky. I svého otce si často vybavuji, jak stojí na dešti se starým kloboukem na hlavě, pokuřuje a radostně sleduje hromobití kolem. Miluju bouřky zrovna tak, jen příliš prudký vítr při nich nemám rád, neboť si dělám starost o vzrostlé stromy.

Táta byl na svoji dobu vysoký, neuvěřitelně svalnatý chlap s ohromnou silou, což k jeho řemeslu kamenosochaře jaksi patřilo. Jako malý kluk jsem vždy v neděli ráno vlezl k němu do postele a zápasil s jeho pravou rukou — snažil jsem se ji přeprat tím, že ji dostanu mimo rám postele. Dnes už pochopitelně vím, že moje občasná vítězství byla naaranžovaná, nicméně posilovna to byla skvělá.

Dalším naším oblíbeným soupeřením bylo pojídání smetany. Selka z vedlejší vesnice totiž každé ráno postavila před naše domovní dveře čtyřlitrovou bandasku s čerstvě nadojeným mlékem; polovina se uvařila a polovina se nechala ssednout ve velké míse. Na hladině pak otec vždy udělal prostředkem čáru a závodili jsme, kdo dříve vyjí svoji půlku smetany. Ze ssedlého mléka se pak denně vyráběl tvaroh. Ten se zpracovával na sladko i na slano a dělal se z něj také sýr, který občas „chodil naproti“, jak říkávala máma. Otec měl však celoživotní zásadu, kterou jsem po něm též převzal, totiž že sýr, který je pomalejší než já, je ještě jedlý.

Ke svému řemeslu, které miloval, se dostal vlastně náhodou. Bydlel ve vesnickém domku naproti kostelu a hřbitovu a jednou se tam nachomýtl ke skládání pomníku z povozu a přiložil pomocnou ruku. Majitelce zábřežské kamenosochařské dílny se urostlý kluk zalíbil a zeptala se ho, zda by k ní nenastoupil do učení. Otec jí odpověděl, že chodí ještě do školy. Doma jej však nic nedrželo, neboť domácnosti vládla jeho velepřísná teta, takže ještě s mokrým vysvědčením z poslední třídy ani nešel domů a vypravil se rovnou k paní Šauerové. Bylo mu 14 let a tři měsíce. Jeho šéfová se teprve večer od něj dozvěděla, že doma nic nevědí…

Hned po návratu z vojny se osamostatnil a vedl si úspěšně i v době krize, neboť na křtech, svatbách a pohřbech (a tedy i pomnících) lidé za žádné situace tolik nešetří. K začátku jeho podnikání se váže zajímavá historka: zažádal si tehdy u stavebního odboru zábřežského městského úřadu o povolení postavit si dílnu, a protože se tehdy angažoval v Živnostenské straně a radnice byla ovládána lidovci, vyřízení žádosti se podezřele dlouho vleklo. Impulzivní otec to nakonec vyřešil tak, že zahájil stavbu bez povolení. Nato se na něj sesypal místní lidovecký tisk a stavební odbor mu napařil likvidační pokutu. Otec se odvolal k městské radě, které tehdy předsedal vážený restauratér a vinopalník Tejkl. Ten si vzal na radě slovo a pravil: Máme před sebou případ mladého člověka, který žije a podniká v tomto městě, chce tu založit rodinu, rozvíjet svůj podnik, tvrdě pracovat a platit tady daně. A vy mu v okamžiku rozletu chcete ustřihnout křídla! Po dramatické pauze pak zvýšeným hlasem pokračoval: Na druhou stranu si nikdo nemůže myslet, že lze takto jednoduše, byť z mladické nerozvážnosti, porušovat řád a předpisy… navrhuji proto udělit mu drakonickou pokutu 50 korun!

A městská rada, konsternována jeho projevem, zvedla pro tento návrh jednomyslně ruku.

Moc a moc bych si přál, aby na všech radnicích seděli tak moudří radní jako byl František Tejkl!

(Mimochodem, ač o dvě generace starší, naučil mne toho během našich pozdějších setkání o destilování lihovin a výrobě likérů opravdu hodně a pár soudků s vypáleným monogramem F. T. mám stále ještě ve sklepě.)

Otec se celý život věnoval výrobě pomníků a náhrobním nápisům, až v důchodovém věku více inklinoval k restaurování (vesměs církevních) památek, volná sochařská tvorba jej nelákala, tvrdil, že je to ekonomicky nezajímavé. Krásnou bustu mámy, kterou vytvořil někdy záhy po svatbě, nesentimentálně prodal jakémusi zájemci, kterému se líbila. Zda busta nebo moje máma, ovšem netuším. Nicméně jsem byl svědkem toho, když sochal novou hlavu svaté Apolonie, kterou kdysi někdo urazil. Postavil si na podstavec vhodný kus maletínského pískovce a bez jakékoliv přípravy, rozkreseb či měření se prostě pustil do práce. Na můj zcela konsternovaný dotaz, jak chce takto hlavu vytvořit, se na mne udiveně podíval a pravil: „To je strašně jednoduché, prostě odsekáš z kamene to, co přebývá.“ Restaurovanou sochu lze stále spatřit v jeho rodné obci Postřelmově a je to kráska s ušlechtilým obličejem.

Donutit ho však k setrvalejší volné tvorbě prostě nešlo.

Přístup mého otce k výchově by zřejmě nejlépe charakterizovaly následující dvě historky:

Asi ve třech letech jsem dostal jasanové lyžičky s archaickým vázáním Huddersfield a pádil je vyzkoušet na blizoučkou Horníčkovu louku, která začínala prudkým svahem smetiště. Sněhu bylo pomálu, takže jsem opakovaně zachytával za různé větve a odpadky a končil v kotrmelcích, což mne ovšem ponoukalo k dalším a dalším pokusům. Otcův přítel Truxa, bydlící naproti, to nervově nevydržel a šel za mým otcem do dílny, kde mu pravil: „Alois, všeho nech a běž si vyzvednout syna, než se ti na těch lyžích zabije!“ Otec na chvíli ustal v práci, pozvedl k němu zrak a pronesl památnou větu: „Josef, já to nechci vědět!“

Jen o něco starší jsem vyrazil s otcem na horní náměstí zhlédnout vystoupení provazochodců Berouskových. Během představení obcházela diváky (kterých byla spousta) půvabná provazochodkyně s kloboukem v ruce. Lidé kolem vesměs náhle mizeli do zadních řad, a tak jsem též chtěl couvnout. Otec mne zadržel, vložil do klobouku stovku, a pak mi udělal přednášku o tom, že ti provazochodci sem museli přijet, zaplatit dopravu, měli práci se stavěním stožárů a napínáním lan, museli zaplatit elekřinu na osvětlení produkce, museli se někde najíst a někde přespí, tedy mají NÁKLADY, a my se na ně přišli dobrovolně podívat a je tedy samozřejmé, že jim na ně musíme přispět.

Otcova naučení a rady do života však byly vesměs mnohem kratší, o to však razantnější a velmi zapamatovatelné. Namátkou jen několik z nich: „Ztráta je také kšeft, i když tolik nepotěší“, „Nikdy neběhej za tramvají a hezkou ženskou, záhy se objeví další“, „Nemůžeš-li cestovat luxusně, seď doma“, „Komu se nelíbí za moje na mém, ten ať si postaví za svoje na svém!“, „Nejlepší způsob, jak se zbavit nepříjemné práce, je udělat ji“ nebo též „Nikdy nepřemýšlej, kde ušetřit, vždycky jen, kde vydělat“. (K tomuto naučení jednou dodal výstižnou historku: „Za krize ve 30. letech stojí u přechodu movitý pán v kožichu a pokuřuje havana. Přijde k němu nezaměstnaný a povídá: To je havana, co kouříte? Ano, odpovídá pán. Ale ten stojí 50 korun! Ano, odpovídá pán. A kolik jich za den vykouříte? Tak asi deset. Ale to je pět set korun denně! Ano, odpovídá pán. A jak dlouho už kouříte? Asi třicet let, zní odpověď. Ale, to kdybyste nekouřil, tak támhle ty činžáky mohly být Vaše! Ale ty jsou moje.“)

Všech jeho naučení se celoživotně držím.

„Čiň tolik dobra, kolik můžeš, ale tak potichu, jak to jen jde.“ Tuhle další životní moudrost, která je dnes, v době halasné dobročinnosti většinou z cizích peněz, bohužel zcela opomíjená, jsem poprvé uslyšel od svého otce u Stromu republiky, který rostl na Dolním náměstí a byl vždy na Vánoce ozdoben a opatřen pokladničkou na sbírku pro dětský domov. Táta každoročně vytáhl svoji „šrajtofli“, jak říkal náprsní tašce, vyňal z ní tisícovku a mlčky ji vložil do pokladničky.

Jedno jeho krátké naučení pro mne pak znamenalo okamžitý přerod jinocha v muže. Vidím tu situaci jako dnes: za otcem přišel jeden známý obchodník se starožitnostmi s nabídkou mincí. Vytrhl otce z práce, kterou potřeboval dodělat, a tak otec pravil, že vše vyřídím já. Obchodník se poněkud ošíval, neboť byl přesvědčen, že ten holobrádek s ním žádný obchod vážně dojednat nemůže, čehož si otec povšiml a pravil: „Kde je jeden Macek, nemusí být druhý!“ A od té doby to platilo…

O jedné jeho charakteristické vlastnosti jsem kdysi napsal celou črtu, nazvanou „O zpívání při práci, pobrukování a radosti ze života vůbec“. Tady je:

Uvědomil jsem si to nedávno, když jsem vyhledával staré rodinné fotografie, o jejichž zkopírování mne požádala moje sestra. Na jedné z nich byl můj otec kamenosochař s velkým pemrlíkem v ruce u jakéhosi velikého bloku kamene, přičemž i z té staré, nekvalitní momentky bylo zřejmé, že si zpívá. No, není divu: zpíval si při práci skoro pořád. A mne najednou napadlo, že už je to zatraceně dávno, neuvěřitelně dávno, co jsem naposledy slyšel někoho zpívat si při práci.

Čert ví, čím to je. Možná už nás je na světě tolik a jsme tak nahuštěni, že nám k hlasitému zpěvu jaksi chybí prostor. Možná je to tím, že spousta nových povolání ty oblasti mozku, které by rády zpívaly, prostě zaměstnává něčím jiným. Nebo je to tím, že se prostě jen stydíme. Ale nejspíše to bude tak, že už nám chybí taková ta prostá, živočišná, bezbřehá radost z práce. Radost z práce, kterou od začátku do konce děláme sami, za kterou jsme zcela zodpovědni, která nám nádherně vzniká pod rukama, která nás každým okamžikem víc a víc těší — a takovéto práce je holt v tomto superspecializovaném a superpolotovarovém a superpřetechnizovaném světě čím dál tím méně a méně.

Můj otec to měl ještě snadné: sám ve velké dílně s docela pěknou akustikou, sám s kusem kamene, sám s výhní, na které si překovával dláta, sám s bruskou, sám při míchání směsí na umělý kámen (pardon: kunstštajn). Ale stejně jsem přesvědčen, že si nezpíval, aby mu nebylo smutno. To určitě vím. Zpíval si prostě proto, že svoji práci miloval, měl z ní trvalou radost a jako každý správný zamilovaný své city prostě vyzpívával.

Hlas měl poloprofesionální a ten repertoár! Šlo o neuvěřitelnou směsku operních a operetních árií, předválečných šlágrů typu „Je tenká jako sirka a v baru je kasírka…“ či „Já mám devět kanárů, kanárů, kanárů, ti mně nejdou do páru a ne a ne a ne…“ a nejposlednějších hitů zachycených z rozhlasu, Karla Gotta nevyjímaje.

A nebyl, pochopitelně sám. Když u nás kupříkladu maloval mistr malířský Bartoš, stál na štaflích s čepicí složenou z novin na hlavě a oháněl se štětkou do rytmu bujarého zpěvu. Ba s tovaryšem si i na duetko troufli! A zrovna tak automechanici v dílně, kam jsme jezdili každou chvíli s podivuhodnými předválečnými auty — polovraky dnes už dávno zapomenutých značek.

Já otci ten hlas vždycky záviděl — a taky tu jeho bezprostřednost. Ovšem léty jsem na to i bez zpěvného hlasu přišel: nezpívám si, ale pobrukuji. A to dle prostředí zcela nahlas, sotto voce, úplně potichu, až zcela neslyšně, neboť jen v duchu. A protože jsem člověk ryze optimistický, většinou si pobrukuji svoje oblíbené melodie („Take your coat and take your hat, leave your worries on the doorstep, just direct your feet, on the sunny side of the street…“ je téměř mojí hymnou) a je mi nádherně, volně, prostě do zpěvu…

Teď si vlastně uvědomuji, že to s tím dnešním vymizením zpěvu vůbec nemusí být tak zlé, jak jsem předpokládal na začátku. Zřejmě to většina lidí prostě dělá stejně jako já.

A pokud ne, mají nejvyšší čas začít: radosti ze života totiž není nikdy dost!

V mládí zřejmě musel být pěkný bouřlivák; vlastnil závodní motocykl Rudge-Whitworth a jak mi vyprávěl starý městský strážník Štrampach, jezdil na něm do kopce do starého náměstí co největší rychlostí za řevu čtyřtaktu. Prý mu vždy, když ho potkal, říkal: „Lojzo, ani nevíš, jak já se těším, až se na té motorce konečně zabiješ!“ Ale platné to nic nebylo.

Automobil pak vlastnil již od roku 1930; v rodinném archivu mám půvabné „Vysvědčení způsobilosti“, v němž se konstatuje: „… že pan Alois Macek při zkoušce z řízení motorových vozidel byl na základě výsledku zkoušky uznán způsobilým ku samostatnému řízení automobilových vozů osobních s motory výbušnými. Ku zkoušce použito bylo osobního automobilu čtyřválcového o výkonu 18 HP značky Fiat.“

Já už ho pamatuji jako mnohem vážnějšího člověka, ba dokonce „kliďase“, kterého nikdy nic nerozházelo, touhu být motocyklovým závodníkem mu matka nakonec rozmluvila, ovšem podobných historek jsem od různých lidí slyšel mnohem víc. Stal se alespoň funkcionářem místního autoklubu, který pořádal každoročně slavné motocyklové závody a také neméně slavné gulášové partie, na které jsme se my děti obzvláště těšily.

Automobil, který jsme s matkou milovali, Fiat Simcu Nanterre z roku 1939 v luxusním provedení, k našemu zármutku prodal a zakoupil starý Opel, neboť v tom mohl bez problému vozit své nářadí, jeden či dva pytle cementu a nějaký ten menší pomník. Neustále ovšem též dva kanystry benzinu, neboť jeho tvrzení, že „žere“ jen 45 litrů na 100 kilometrů bylo zřejmě jen zbožným přáním. Máma ovšem do takového automobilu odmítala usednout dokud jej řádně nevyčistí a nevysaje, což však nikdy neudělal, takže vždy výmluvně rozložila na sedadlo deku, a teprve pak s výrazem nechuti ve tváři nasedla.

Vždy znovu a znovu mne překvapoval svými znalostmi a zkušenostmi, ať přišla řeč na cokoliv, měl v zásobě nějakou zajímavou informaci, pohled na věc, obdobnou životní situaci a její neotřelé řešení.

Měl též neuvěřitelný smysl pro humor (namlouvám si, že jsem jej zdědil po něm), byť se někdy projevoval zvláštním způsobem. Jedna dávná historka to osvětlí.

Jezdíval k nám pravidelně léto co léto na návštěvu jeden z mých bratranců, vždy s celou rodinou. Zjevili se obvykle některé nedělní odpoledne, dvě tři hodinky poseděli u kávy, čaje a nějakého štrúdlu či buchet, povykládali jak se mají a zase na rok zmizeli. Při jedné z návštěv přijeli se svátečně vyšňořenými ratolestmi v bílých šatičkách, byli usazeni u velkého venkovního stolu a započal obvyklý návštěvní rituál. Moje děti byly tehdy v přibližně stejném věku a nudíce se u stolu s dospělými, věnovaly se s čerstvými kamarády vlastní zábavě. Vyhrabaly odněkud též vodní pistolku a při jejím předvádění šplíchly něco vody na mého otce. Ten v klidu dokouřil cigaretu, vstal od stolu a zmizel v domě. Tam, jak jsme později zjistili, natočil kbelík vody, vylezl s ním po žebři druhou stranou na střechu a z dosahu našich zraků jej ve vhodném okamžiku vychrstl na pobíhající děti. Ty, nadšeny možností vodních hrátek, pak po sobě začaly stříkat vodu a polévat se, běhat po trávníku a samozřejmě sem tam na mokré trávě uklouzly.

Když se zcela konsternovaní rodiče záhy zvedli k odchodu, odváděli si s kamennými tvářemi velmi, velmi zelenohnědé vodníčky, ovšem dokonale šťastné. Otec s klidem Angličana seděl u stolu a pokuřoval. Jen v očích měl zvláštní plamínky…

Také jeho ranní rituál ve stáří byl podivuhodný. Vstal, s úsměvem se slastně protáhl a pravil: „Zas hrobu blíž!“ Dnes ho velmi chápu…

Vlastně si uvědomuji, že jsem nikdy neměl potřebu nějakého generačního protestu: tolik jsem si přál být co nejvíce podobný otci.

I dlouho po smrti mi působí spoustu radosti. Uvedu jeden příklad za všechny: sedím v Brucku an der Leitha ve dvoře restaurace „Zur Linde“, což byl původně dům bohatého měšťana, kováře a kameníka. Balustráda v prvním patře je vzhledem k mnohokrát přestavovanému středověkému domu rozdělena na tři části, a to s osmi, jedenácti a třinácti balustry, navíc s nepatrně různým prohnutím. Celek je však dokonalost sama.

A tak si při pohledu na tu krásu představuji, kterak tady sedíme s otcem u stolu, popíjíme víno či nějakou tu pálenku a povídáme si o té dokonalé práci, co všechno musel brát kameník v potaz a jak se s tím elegantně vypořádal, takže posunul své řemeslo k vrcholnému umění. A jsme potěšeni a šťastni.

Máma

Máma měla echtovní germánskou náturu, její smysl pro řád, pořádek a disciplínu byl pověstný. Už její matka nad ní v době jejího mládí kroutila hlavou, když ji jednou viděla s milimetrovým pravítkem v ruce, jak odměřuje výšku nalepovaných vinět na sklenice s marmeládou, aby v řadě pěkně „zařezávaly“. Vše si pečlivě zapisovala, všechny příjmy a výdaje, rok po roku, také všeliké střihy a vzory na pletení měla pečlivě roztříděné. Byla totiž zručnou švadlenou, ale hlavně pletařkou a krajkářkou; dodnes mám schované některé její krajky a při pohledu na ně si vždy říkám, že snad ani není v lidských silách něco tak dokonalého vytvořit.

Její výchovné metody byly také docela starogermánské. Sestra, která za války žila s prarodiči, tetami a strýcem v Litomyšli, zatímco rodiče žili a pracovali v Praze, vzpomíná, kterak ji jednou při zimní návštěvě Litomyšle vzala na procházku, a protože nějak zlobila, máma ji chytla za nohy, strčila jí hlavu do závěje a kráčela dál. Rázem bylo po zlobení. Já to měl poněkud jednodušší, neboť jsem byl první a jediný syn, byť jsem to také čas od času fyzicky schytal. Vesměs vždy za jednu ze svých vlastností, kterou jsem nebyl s to ovlivnit: v houfu dětí jsem byl vždy lehce vyhledatelný, neboť jsem byl suverénně nejšpinavější od hlavy k patě. Jak se mi to dařilo, netuším, ale mámu to, pochopitelně, netěšilo. Dodnes vidím výraz jejího obličeje, když jsem se asi ve třech letech věku blížil k domu; hrál jsem si totiž na vedlejším poli a zapadl s gumáčky na nohou do bláta tak, že jsem z nich nejprve musel vysoukat nohy, pak si lehnout na břicho a vyprostit boty z lepivého bahna, znovu si je obout a vydat se k domovu.

Po důkladném vydrbání kartáčem a mýdlem jsem se ovšem vždy těšil na zabalení do některého ze dvou velkých froté županů. Jeden byl krásně bílo-žluto-oranžově pruhovaný a jmenoval se „Slunce“, druhý byl s pruhy bílo-modrými a jménem „Der blaue Donau“. Od té doby jsem si mnohokrát chtěl nějaký klasický župan opatřit, ale doposud žádný nedosahoval a nedosahuje jejich dokonalosti, neboť za ta desetiletí v paměti zkrásněly do absolutna.

Otužování mi ovšem máma dopřávala plnými hrstmi. Bez ohledu na počasí jsem měl dovoleno od svatého Josefa běhat bosý, takže o pořezané nohy a skopnuté palce nebyla nouze. To ovšem máma, stejně jako když jsem se něčím řízl, vždy komentoval větou „Nešikovné maso musí pryč!“ Hlavní léčebnou pomůckou pak byla „žravá mast“, vysokoprocentní salicylová, která přes noc vyleptala z rány všechny nečistoty; pak následovala borová mast „hojivá“.

Také následující vzpomínka je typická: mámina sestra Míra se po válce vdala do Jugoslávie, a když poprvé přijela na návštěvu a zastavila se u nás, zrovna jsem odněkud přiběhl a jak bylo mým zvykem, roztočil kohoutek, strčil hlavu pod něj, napil se a zase zmizel. Teta Míra byla ovšem nesmírně úzkostlivá a tak jsem slyšel její poněkud hysterické: „Máňo, viděla jsi to? Vždyť dostane zápal plic a umře! Ty mu ani nic neřekneš?“ Matka jen pokrčila rameny…

Byla velkou luštitelkou křížovek a různých hádanek, do jejichž tajů mne od mládí zasvěcovala. Však jsem také kdysi spoluzakládal v Zábřeze místní klub křížovkářů a hádankářů a v roce 1968 vyhrál televizní „Telekvíz“ spočívající v luštění křížovky, tehdy s literární tajenkou. Dnes už tolik neluštím, jen při jízdě vlakem rozčiluji Petru luštěním křížovek zpaměti, kdy do nich vypisuji jen tajenku. Practice makes perfect, jak říkají Angličané.

Když už jsem se zmínil o těch rébusech, tady je jeden, který považuji za zcela geniální: Ka.

Potrapte si pěkně hlavu — v nejhorším si rozluštění můžete přečíst na konci knihy.

Po ukončení obchodní akademie máma nastoupila do místního velkoobchodu a maloobchodu s textilem, kde mohla uplatnit jak svoji němčinu (obzvláště milovala dialekty a z nich nejvíce vídeňský a bavorský), tak český a německý těsnopis a zbožíznalství. Majitel firmy si velmi přál, aby si vzala jeho syna, ale dala přednost otci; tvrdila ovšem, že hlavním důvodem, proč s ní otec začal chodit, bylo jejích 48 kg a byla tak jediná, kterou uvezl na svém závodním kole. Její vysvědčení na odchodnou z roku 1937 končí slovy: „Jmenovaná po celou dobu konala své povinnosti svědomitě a vzorně a mohu ji na základě její píle vydati v každém ohledu nejlepší vysvědčení. Odchází na vlastní žádost z mých služeb a přeji jí na další dráze plného úspěchu.“

Mluvila víceméně spisovně, samozřejmě se spoustou germanismů, což bylo v českoněmeckém Zábřeze — Hohenstadtu obvyklé. Však také na toto téma existovala spousta historek a špílců, jedna ukázka snad postačí: Šnelcuk se nám vyglajzoval direkt ve štaci, všechny cajtunk o tom psaly, že si vechsle zvechlovali ajznboňáci. Nicméně soužití to zdaleka poklidné nebylo, a to dávno před léty třicátými. Matka mi kupříkladu vypravovala, že když hořelo u některého Čecha, němečtí hasiči chtěli být za každou cenu první u ohně a udělat „Innenangriff“, aby mohli poničit vodou vše, co nezachvátil požár. Češi se pochopitelně snažili o totéž u Němců.

Po válce to neměla nějaký čas jednoduché, protože byla od roku 1940 říšskou občankou a pracovala jako vedoucí osobního oddělení německého vojenského letiště ve Kbelích, nicméně se politicky nikdy nijak neangažovala, což jí nakonec spolu se svědectvími českých spolupracovníků, že se vždy chovala solidně, pomohlo k znovuzískání českého občanství, ovšem až v roce 1946.

Po válce zůstala v domácnosti a starala se o chod domu, děti a v neposlední řadě o to, aby se otec mohl cele věnovat práci. Až v roce 1953 ji pracovní úřad donutil nastoupit do zaměstnání; do důchodu pak pracovala jako nákupčí v místní továrničce na drátěné matrace. Nemohu se však zbavit dojmu, že by byla mnohem šťastnější, kdyby mohla žít předválečným či těsně poválečným způsobem života.

Milovala tanec a nebylo snad tehdy jediného plesu, který by s otcem vynechali. Což se nám se sestrou zamlouvalo, neboť jsme sice nesměli ráno po plese rodiče budit, zato na nás vždy čekal na kuchyňském stole tácek s dortíky, trubičkami a jinými lahůdkami.

Tehdy byly velice v módě maškarní plesy, a to si vždy dávala záležet na nějaké obzvláště nápadité masce. Jednou však musela uznat, že ji dokonale trumfl jeden z přátel, který dorazil na maškarní ples převlečený za kachlová kamna. Byla umně vyrobená z lepenky, ovšem s vestavěnými malými skutečnými dvířky, zvanými po zábřežsku „puctýrle“. Ty samozřejmě lákaly k otevření, a kdo tak učinil, vykoukl na něj ze dvířek holý zadek.

Na stáří byly její hlavní zábavou knihy, zvláště z německé historie, hlavně však proslulé „babince“: žijící spolužačky z dívčí školy se pravidelně týden co týden scházely střídavě u jedné ze svého středu, všechny načesané, navoněné, svátečně oblečené a u kávy a domácích zákusků si štěbetavým způsobem vyměňovaly informace o manželech, dětech a vnoučatech. Bylo jich asi patnáct, šestnáct, postupně však jejich řada řídla a nakonec z nich zůstala matka jediná. Naštěstí se pak u ní téměř denně zastavovala jedna přítelkyně z mládí, a to pak vzpomínaly na dávné časy a vydržely hodiny zpívat staré písničky.

Já byl zase hlavním pečovatelem o její nehty a ruce a zdrojem nových informací o městu a světu.

Dožila se devadesátky…

Sestra Soňa

Je starší o sedm a půl roku, a tak jsme se poněkud „míjeli“. Z útlejšího mládí ji mám spojenou hlavně s jejími kamarádkami a pro tento dívčí spolek jsem pochopitelně nebyl partnerem.

Společnými hrami byly jen kuličky, které jsme cvrnkali do důlku v xylolitové podlaze u krbu, jenž jsem k velké nelibosti matky k tomuto účelu patřičně prohloubil a pak „jízda“ na houpacím koni s pravou koňskou hřívou, kdy jsem dělal cválající komtese dvorního šaška, kterého milostivě posadila před sebe.

Také mi před spaním zpívávala všelijaké písničky typu „Don Pedro na ranči svém“ s půvabnou slokou „Když vyšel z hospody ven, Juanitě chtěl dát sladkou pusu, spletl si to trošičku jen, polibek sladký dal kaktusu“. Možná právě ta španělská jména způsobila, že když mi jednou na něco odsekla zábřežským rčením: „Seš šóstnuté verandó?“, promptně jsem jí odpověděl: „A ty si šóstnutá verandóza.“

Celé dětství jsme oba pravidelně snídali ovomaltinu z hrníčků s vytvarovaným usměvavým obličejem na boku zvaných „tlamálek“, a protože sestra nenáviděla škraloup a já jej miloval, měl jsem ke snídani pravidelně škraloupy dva. Také grepová šťáva, pomerančová marmeláda a různé další lahůdky z dodávek UNRRA se mi vryly do paměti coby nedílná součást našich snídaní. Velký jedlík jsem tehdy nebyl, neboť čas u jídla mne okrádal o jiné kýžené aktivity. Matka to vyřešila po svém: chléb s máslem a medem či marmeládou vždy nakrájela na kostičky a dala na talířek před dveře a já jej tak při hrách na dvorku postupně snědl. Totéž pak dělala s velkou mísou s preclíky, které jsem si při běhu kolem domu vždy nacpal do kapes a pádil opět za svým.

Sestru si též spojuji s velkým loutkovým divadlem, které jí otec vyrobil k jedněm válečným Vánocům, s osvětlením, stahovací oponou, spoustou loutek a kulis (zvláště kulisy romantických zámků s průsvitnými barevnými okny a měsícem, kterým se dalo pohybovat po obloze mi dodnes sídlí v paměti). Jednou dokonce uspořádala v otcově dílně skutečné představení pro malého bratrance z Jugoslávie a děcka z ulice, se vstupenkami a korunovým vstupným, při kterém jsem měl za úkol plechem na pečení vytvářet zvuk hromu, což se mi, samozřejmě, velice líbilo.

Teprve mnohem později jsem její zásluhou viděl v Praze několik skvělých divadelních představení (nejvíce mi utkvěla v paměti Hrubínova Srpnová neděle s mnoha slavnými herci, z nichž se mi na prvním místě vybavuje Karel Höger) a našli k sobě „dospělý“ vztah.

Školka

Souhlasím s Robertem Fulghumem, že „… všechno, co opravdu potřebujete znát, se naučíte v mateřské školce…“, jen bych upřesnil, že mnohem důležitější je ten štěněcí věk, který každého dobře či špatně zformuje, než instituce školky jako takové.

Někdy jde ovšem o vědění velmi ošidné. Když se kupříkladu v roce 1949 ženil můj strýc, matčin bratr, obřad na radnici jsem neabsolvoval, zato však jiný obřad v jeho úřadu, který si nacvičil se svými spolupracovníky. Probíhal úplně stejně jako každá svatba až do okamžiku, kdy se mého strýce zeptal „oddávající“, zda si bere zde přítomnou Elvíru Živnou za manželku a strýc pevným hlasem odpověděl NE! I přiskočil k němu „oddávající“ a jal se ho pohlavkovat a přesvědčovat, že si ji vzít musí, takže nakonec svolil. Nějaký čas jsem žil při tom, že jde o obvyklý svatební obřad.

Ve školce jsem si též poprvé uvědomil jednu zajímavost, a to naprosto protichůdné reakce na svoji osobu, které mne provázejí celý život.

Do školky jsem chodíval jen na dopoledne, abych si zvykl „na kolektiv“ (nezvykl jsem si, nepočítám-li blonďatou Alenku), a ve třídě se střídaly dvě učitelky. Jedna mi říkala „Mirečku“, druhá pak „Macku“ a podle toho se též ke mně chovaly. I naučil jsem se záhy, že život a vše v něm (nejen mince) má dvě strany.

V obecné škole už to byla rutina: učitelé, které jsem přiváděl k šílenství, a učitelé, kteří si mě nemohli vynachválit. Totéž (pro pamětníky) na „Osmileté střední škole“ a stejně tak na „Jedenáctileté střední škole“.

Zrovna tak v tkalcovně místní textilky, kam jsem se, coby syn živnostníka, z nezbytí přesunul, abych si napravil kádrový profil před opětovnými přijímacími zkouškami na vysokou školu: nenávistný mistr tkalcovny a otcovsky přívětivý mistr šlichtovny. O půvabných tkadlenách ani nemluvě, ale vzhledem k počtu stavů jsem ani ty láskyplné neměl šanci všechny blíže poznat.

A na medicíně? Jak jinak! Asistenti a páni profesoři, kteří mi doporučovali okamžitě zanechat studia, a jiní, kteří mně naopak předvídali skvělou profesní dráhu (a jak typické, obě poloviny se mýlily!)

A tak procházím životem, podoben hudbě Bély Bartóka, kterou také můžete milovat nebo nenávidět, nic mezi tím, a troufám si tvrdit, že i na mou smrt zareaguje přesná polovina zavýsknutím a druhá pak povzdechem (doufám, že zvláště některé dívky, ženy, paní).

Ostatně, s touto knihou to bude zcela, ale úplně stejné.

Obecná škola

Ještě před nástupem do obecné školy jsem absolvoval na Svatém Kopečku u Olomouce čtyřtýdenní logopedický kurs, neboť jsem byl stižen rozšířenou diagnózou „lalopathia bohemica“, tedy neschopností správně vyslovovat hlásku Ř. Naučili mne ji vyslovovat za pár dnů a některé z tehdejších říkanek si pamatuji, jak jinak, dodnes:

Přemysl Řehořík řezbář byl,
ze dřeva dřeváky tvořil,
při záři zářících zřítelnic
přímo se Jiřině kořil.
Denně jí přinášel řeřichy,
řeřavé jak záře v září,
k arkýři přistavěl žebříky,
přál se hřát při její tváři.
Když vyšla záře nad lesy,
Přemysl na žebři dřepěl,
překrásné zahořklé říkanky
Jiřině k tomu připěl.
Přitom však příšerně vykřikl,
zřítil se z arkýře stříšky,
Jiřina, neřád, mu s řehotem,
přeřízla žebříku příčky.
Přemysl hořce se rozřehtal,
přece však příkoří přežil,
přímo jí pomstu přísahal,
přímo ji žárlivě střežil.

Zkuste si to pěkně rychle přeříkat!

Obecné škole v Krumpachu, což je nyní část Zábřeha, vládl řídící učitel Jaroslav Titzl, starý legionář, zastánce rákosky a bezprostředních tělesných trestů, znající každého žáka, jeho rodiče, příbuzné i domácí poměry a přizpůsobující výuku a výchovu každého z nás těmto svým znalostem.

„Promrskám s vámi malou násobilku tak, že když s vámi za dvacet let o půlnoci zatřesu a vyhrknu na vás sedm krát osm, tak řeknete padesát šest, ještě než se probudíte!“

Za slova „v Zábřehu“ následoval bezprostřední štulec a oprava „v Zábřeze“, neboť „v Zábřehu přece říkají jen přivandrovalci“. Dodnes si všichni jeho žáci určitě ani omylem netroufnou říci „v Zábřehu“.

Také mne navždy utkvěla v paměti slavná bitva sněhovými koulemi před školou, neboť jedna z nich pana řídícího náhodně zasáhla, což opětoval mistrně přesnými zásahy; později se nám pochlubil, že byl na Sibiři jedním z nejlepších vrhačů granátů ve svém legionářském pluku.

Do školy jsem chodil rád, učení mi nedělalo problémy a cesty s kamarády do školy a ze školy byly v každé roční době plné dobrodružství. Ve čtvrté třídě jsme sice dostali mladou třídní učitelku, soudružku, která se snad ve všem lišila od pana řídícího, ale naštěstí záhy odešla a vše se zase vrátilo do starých, téměř „předválečných“ kolejí.

Vzpomínám též na laskavého pana děkana Sedláka, který nás měl na nepovinnou náboženskou výchovu (ale chodili jsme na ni, až na nepatrné výjimky, všichni). Ve mně sice žádný plamen víry nezažehl, ale tím, že nám na konci hodiny, pokud jsme byli hodní, promítal na staré promítačce Pepka Námořníka a jiné americké grotesky, zažehl moje okouzlení filmem, o kterém ještě bude řeč.

Cestou do krumpašské školy jsem chodil kolem své „zdi nářků“: byla to kamenná zídka tehdy nejméně dvakrát vyšší, než jsem byl já, a vždy, když hrozilo nějaké to zkoušení či diktát, říkal jsem si, když jsem ji míjel, jak to bude prima, až se kolem ní budu vracet domů a bude vše už za mnou. Jednou mne při ní napadlo, jaké pocity asi budu mít, když kolem ní budu procházet v roce 2000, pokud se toho dožiju, a připadalo mi to vzdálené světelné roky. V roce 2000 jsem se s potěšením kolem ní zase prošel, žádný zvláštní pocit jsem však na sobě nepozoroval. Prostě ten čas hrozně rychle uběhl, sentimentalitou však rozhodně netrpím.

Čtenářův svět

Zásluhou otcovy válečné známosti s paní Fischerovou-Kvěchovou jsme měli doma spoustu leporel, která ilustrovala. Z jednoho z nich mne sestra naučila první báseň v životě, Sládkovu Pašíkovu slávu:

Když byl pašík malé sele,
neměl v světě nepřítele.

Ze dvora mu snesli všecko,
chovali ho jako děcko.

A čím větší byl a větší,
dělali s ním více řečí.

Když byl těžký na dva centy,
dělali mu komplimenty.

A když stloustnul ještě více,
dělali z něj jitrnice.

Nevím, nevím, zda by tyto veršíky prošly v našem dnešním překorektním světě!

Další oblíbenou knihou, snad nejoblíbenější, bylo německé vydání pohádek bratří Grimmů s nádhernými barevnými ilustracemi, které jsem si prohlížel pořád dokola a dokola. Bohužel kniha vzala za své po únoru 48, kdy u nás hrozily domovní prohlídky a vše německé šlo raději z domu. Husa, otáčející se na rožni a neustále polévaná sádlem, utkvěla mi v hlavě nejvíce. Jak typické!

Dále patřily do mého listovacího a prohlížecího období Andersenovy pohádky v nádherném Ottově vydání s původními ilustracemi Hanse Tegnera, ty rozvíjely moji fantazii neuvěřitelným způsobem.

Další nepominutelnou knihou mého již čtenářského dětství byl Poklad na Stříbrném jezeře v krásném vydání Toužimského a Moravce s Burianovými ilustracemi. Mým vzorem byl Old Firehand, vždy jsem toužil jako on neprojevovat úlek či strach (při zařvání černého pardála na lodi plující proti proudu Missouri nehnul ani brvou) a také se mi nesmírně líbil jeho elegantní šedivý oblek na jedné z ilustrací.

Úlek a strach opravdu nepatří do mého repertoáru, nikdy a z ničeho, jednak jsem fatalista, ale též jsme se s kluky záměrně navzájem trénovali: při návratu z kina, když byla zásluhou ročního období už tma, schovávali jsme se za lípy v aleji „naší“ Jiráskovy ulice a „bafali“ na sebe — kdo se viditelně lekl, upadl do opovržení a byl nazván „máčkou“ (což je zábřežský výraz pro omáčku). Ovšem podle posledních výzkumů parazitologa Flegra by za to klidně mohla být zodpovědná toxoplazmóza, přenášená kočkami. Tak si vyberte.

Také první oblek, který mi otec nechal ušít, byl z gabardénu barvy velmi podobné obleku Old Firehanda, to jsem si vybojoval, byť by matka dala z pochopitelných důvodů přednost barvě mnohem a mnohem tmavší.

Později nastoupily verneovky, v čele s Tajuplným ostrovem a krásným poselstvím, že: „One man with courage is a majority“, — v hlavní roli inženýr Cyrus Smith.

Také kniha Michaila Iljina Sto tisíc proč, dětská encyklopedie z roku 1955, byla jednou z mých nejmilejších knih.

Pak už jsem četl, co mi pod ruku přišlo, takže jsem asi v devíti, desíti letech zcela šokoval mámu, když jsem jí na dotaz, co to čtu, odvětil, že Reného Le Sage Příběhy Gilla Blase ze Santillany. Pikareskní romány mám rád dosud.

Později jsem byl doslovným hltačem knih a probral jsem světovou literaturu vskutku důkladně: Balzaca, Stendhala, Zolu, bratry Manny, Thackereyho, Fieldinga, de Queirose, Dreisera a další a další autory z Knihovny klasiků, stejně jako velkou část vydávaných novinek. Přiznávám se rovnou a bez mučení též k oblibě klasických detektivek, zato literatura sci-fi mne, až na pár výjimek potvrzujících pravidlo, nic neříká.

Dnes, přiznávám, čtu moderní beletrii čím dále tím méně, o to více času však věnuji historickým publikacím ze všech dob, přičemž dávám přednost klasickým „grundbuchům“ (Högermannova monografie o Karlu Velikém budiž jediným příkladem za všechny ostatní) a pochopitelně odbornou literaturu týkající se mých koníčků.

Jedenáctiletka

Léta gymnaziální byla silně poznamenána skvělou třídní učitelkou Jindřiškou Nedvědovou, rozenou Mišauerovou, češtinářkou a němčinářkou původem z Olomouce, ale též některými dalšími profesorkami a profesory s předválečnými pedagogickými zvyklostmi. Byl jsem klasický příklad studenta, o němž profesorský sbor unisono tvrdil, že by mohl být premiantem, jen kdyby se více snažil. Což jsem nečinil, neboť jiných zájmů bylo více než dost, a navíc jsem neměl rodiče, kteří by si potrpěli na „samé jedničky“, dobře vědouce, že známky na vysvědčení a úspěch v životě spolu nikterak nesouvisejí.

Také se známkou z chování to sem tam nevyšlo, vesměs za věci k dnešnímu pousmání. To jsem kupříkladu získal od staršího kamaráda, který už byl na výšce v Praze, ohebnou fialovou gramodesku zakoupenou v maďarském kulturním středisku, na jejíž jedné straně byl „Rock’n’Roll Music“ a na druhé „Roll over Beethoven“ v nezapomenutelném podání Chucka Berryho. Tu jsem pak pro potěchu kamarádů pustil o velké přestávce v aule na gramofonu, na němž se přehrávaly ve dnech patřičných výročí česká, slovenská a sovětská hymna.

Kobereček u „šerifky“ na sebe nedal dlouho čekat, bylo mi vyslechnout ideovou přednášku o škodlivosti západní hudby a jejím barbarství: „Jen považte, převálcujte Beethovena! Beethovena!“ a v pololetí jsem „slíznul“ sníženou známku z mravů. Vždy, když si tu skladbu pustím, se mi ta scénka v ředitelně vybaví do nejmenších podrobností.

S láskou si též připomínáme s ostatními kluky naše účinkování ve školní dechovce, kterou vedl chemikář Kocián a jeho neustále pokřikované dvě věty: „Nečum na mě, čum do not!“ a „Nečum do not, čum na mě!“

Také tělocvikář Kaňka s neuvěřitelnými přezdívkami, kterými tituloval naše spolužačky (Mařena byla ta nejmírnější) a samozřejmě jeho závěrečný povel v hodinách tělocviku „A na závěr zvoláme dva a půlkrát Hurááá!“ s mohutným závěrečným „Hu!“ se stal součástí školních legend.

Skvělý vrhač svazku klíčů do lavic s vyrušujícími fyzikář Kosek, přísný a nesmírně spravedlivý dějepisář Mrázek, který nás naučil to nejdůležitější, totiž učit se učit, byli dalšími z mnoha našich skvělých kantorů, na které se nezapomíná.

Jak jste si jistě povšimli, striktně vynechávám popis tehdejší doby a jejího vlivu nejen na učební osnovy, ale na celou tehdejší atmosféru a život, neboť jsem přesvědčen, že ke šťastnému žití patří schopnost na věci zlé a nepříjemné sice nezapomenout, ale nepřipomínat si je. Také za tuto schopnost vděčím oběma rodičům.

Sladká šedesátá

Také pětileté studium stomatologie na Universitě Palackého se mi v paměti rozpadá do několika samostatných vesmírů, zdánlivě se propojujících jen sporadicky.

Za prvé kolejní život s mejdany a dlouhými hovory o všem a o ničem, po kterém následoval uvolněný život na privátech, neustále provoňovaný dívkami a nevinnými lamentacemi starosvětské paní domácí.

Dále ohromný vesmír pivnice „Na Růžku“, kde jsme trávili mimo pondělky (kdy jsme se kvůli zavíracímu dni přesunuli do nedalekého „Bristolu“) zdánlivě veškerý čas. Dalo se tam vyslechnout hodně haškovských a hrabalovských hospodských historek, dokonce jsem jednou uvažoval o jejich sepsání do knížky s názvem „Moulin Rougek“, k čemuž ovšem nikdy nedošlo, ač dodnes v hlavě nosím její první odstavec: „V hospodě Na Růžku panovala jen dvě roční období. Jedno bylo charakterizováno pokřikem štamgastů u stolu hned u dveří: „Kurva, nech otevřeno, je tady strašný hic!“ a druhé pokřikem: „Kurva, zavírej, strašně sem táhne zima!“

Někteří rodičové byli dokonce natolik situace znalí, že bylo možno čas od času slyšet hlas odpovědného vedoucího Halbicha, kterak volá od telefonu na zdi do lokálu „Karle (Vašku, Honzo), volají ti rodiče!“

Hospoda byla kousek, kousíček od kolejí, takže se sem chodilo i pro pivo k mejdanům na pokojích, k čemuž ohromně sloužily nástropní koule kolejních světel, do nichž se, věřte, nevěřte, vešlo 17 půllitrů a bylo věcí cti umět z nich pít tak, aby ani kapka piva nepřišla nazmar.

Další celistvou vzpomínkou je pak posedávání „U rybiček“ nebo později ve Studentském klubu nad čajem či kávou při nekonečných debatách o knihách, filmech, divadlu, muzice či výstavách. Vycházel první Hrabal, Páral…

Také tu byla spousta kin, včetně těch okrajových, nemluvě o filmovém klubu, což byl další nádherný vesmír: Až přijde kocour, Postava k podpírání, Smrt si říká Engelchen, Démanty noci, Kdyby tisíc klarinetů, Limonádový Joe, Intimní osvětlení, Lásky jedné plavovlásky, Obchod na korze, Hotel pro cizince, O slavnosti a hostech, ale také Viridiana, Cléo od pěti do sedmi, 8 ½, Pasažérka, Pohrdání, Písečná žena, Onibaba, Bláznivý Petříček, Zvětšenina… ten seznam by byl hodně dlouhý, však také diskuse nad nimi nebraly konce.

Nelze nezmínit kolektivní okouzlení některými knihami, o kterých jsme byli ochotni diskutovat dlouhé hodiny — Páralovým Veletrhem splněných přání, Hrabalovými Perličkami na dně, Linhartové Prostorem k rozlišení a Rozpravou o zdviži, Sakiho Krutými šprýmy, Queneauovým Mým přítelem Pierotem, abych jmenoval jen ty, které se mi v tu chvíli vybaví namátkou z paměti.

První pokusy o literární tvorbu — tehdy módní minipovídky, drobné skeče, ale též jeden filmový scénář: coby velký milovník kresleného humoru beze slov (dodnes mám někde ve skříni velikou krabici s tisíci výstřižků) jsem napsal scénář krátkého filmu, který sestával z umně poskládaných situací kresleného humoru beze slov: od tradičního začátku, kdy mladík stopuje na silnici, když tu se k němu v protisměru blíží sporťák s půvabnou dívkou, takže rychle přejde na druhou stranu silnice a stopuje opačným směrem, přes čím dál tím absurdnější situace, až k závěrečnému obrazu, v němž visí bosonohý na provaze na lustru a jeho kamarád jej lechtá pírkem na chodidle, aby mu na tváři vyloudil úsměv…

Dodnes sebeironicky tvrdím, že mne o energii na jeho realizaci připravil mladý Roman Polański, neboť jsem zhlédl jeden z jeho kratičkých absolventských filmů, v němž zvolil obdobný postup, byť ne tak absurdní. Uznávám ovšem, že některé scény by se tehdy točily velmi obtížně, kupříkladu ta, v níž běží slepice od špalku, v něm je zatnutá sekera, a kolem krku má sevřenou ruku se zápěstím…

Navíc mohu mít přívětivý pocit, že jsem Polańskému nepřekazil hned na počátku úspěšnou režisérskou kariéru.

Putování stopem za kamarádkami a kamarády po vlastech českých: byli jsme tehdy trochu pod vlivem beatniků a život „on the road“ nám připadal samozřejmý. Však se také vůbec první majáles po roce 1948 konal právě v Olomouci, a to rok předtím, než se stal králem majálesu pražského Allen Ginsberg, jehož Kvílení jsme samozřejmě dobře znali.

Last but not least: hektické hltání tlustých skript a učebnic na poslední, zdánlivě nemožnou chvíli a kupodivu úspěšné skládání zkoušek…

Jak se to vše dalo stihnout netuším, neboť jak na teoretické přednášky, tak na praktickou výuku na kliniky jsme při tom všem chodili velmi poctivě.

Až závěrečné měsíce studia přinesly dramatickou změnu jak mávnutím kouzelného proutku. Mnohá veselá děvčata se najednou vdala, někteří hoši vytáhli dříve neviděné stranické legitimace a jiní zase coby demonstrátoři a volontéři začali pilně docházet na fakulty, na nichž chtěli zůstat. Systém povinných umístěnek tvrdě zapracoval…

Za mne to vyřešila láska ke krásné dívce z Ostravy, kterou jsem si ještě před skončením studia vzal a jejíž rodinné zázemí umožňovalo společně nastoupit na umístěnky do Ostravy. Nastal přesun do jiných vesmírů…

V Olomouci jsem si ovšem též poprvé a naplno uvědomil jednu svoji vlastnost, která mne doprovází celý život a která má jak svoje velmi příjemné, tak nepříjemné stránky.

Totiž estetický pohled na svět.

Uvědomil jsem si to jednou pěší cestou z kolejí do Teoretických ústavů, když jsem procházel kolem dlouhé řady činžovních domů z přelomu 19. a 20. století a měl před očima jako na běžícím pásu nádherná vrata v dezolátním stavu, přetřená loupající se barvou, u nichž byly umělecké kliky a zámky vyměněny za bakelitové hrůzy, opadané římsy a ozdoby, zrezavělé mříže a zcela necitlivě vyměněná okna, nemluvě o zavřených krámcích s výklady často zatlučenými prkny. Pojala mne tehdy lítost kombinovaná se vztekem a říkal jsem si, že by jen stačilo vzít do ruky kameru a držet ji ve výši očí, aby vznikla drsná obžaloba systému, který to dopustil.

Od té doby jiný pohled na svět v podstatě nemám, takže jsou chvíle, kdy jásám (většinou nad přírodou) a kdy trpím jako tažný kůň v kopci (většinou nad lidskými výtvory).

K době vysokoškolského studia však též patří vzpomínka na časté výlety do Prahy za jednou z dívek mého srdce; s ní jsem tam absolvoval spoustu nezapomenutelných divadelních představení v Divadle za branou, v Činoherním klubu, v Divadle Na zábradlí a dalších. Nevím, zda to je způsobeno mým tehdejším mladistvým zjitřenějším vnímáním nebo stavem současné Thálie, ale dnešní inscenace se mi zdají oproti tehdejším fádnější, někdy až k nekoukání. Výjimky pak, samozřejmě, potvrzují pravidlo.

Ostrava

Jak jinak, také téměř čtyřletý pobyt v Ostravě se mi rozpadá do několika ucelených „vesmírů“, zdánlivě jen úzce propojených.

Prvním vesmírem bylo kupodivu zaměstnání na Hornické poliklinice, tehdy perfektně vybavené, s obvodem čítajícím kol 1200 pacientů a velkou laboratoří za zády, příjemnými kolegy a skvělým šéfem. Práce mne neuvěřitelně bavila, byť byla na čas přerušena nástupem povinné vojenské služby, onemocněním hepatitidou, následnou rekonvalescencí a kýženým propuštěním z armády.

Druhým vesmírem byla mladá rodina, zařizování domácnosti, spousta každodenních drobných radostí ve třech a později ve čtyřech, víkendové výlety na horskou chalupu na Morávce a dovolené v Zábřeze.

Třetím vesmírem byly tamní Starožitnosti a Antikvariát, v nichž jsem se zastavoval téměř denně na kus řeči s přáteli sběrateli, setrvalým zdrojem cenných sběratelských zkušeností. Hlavně však pro mne byly zdrojem lecjakých skvostů za pár korun, a když k tomu připočtu občasné návštěvy vdov po filatelistech a numismaticích, které se už nemohly dočkat, až vymění nenáviděné sbírky za peníze na pračku či kabát, byl to bohatý vesmír v několika významech tohoto slova.

Manželství

Naštěstí jsem člověk, který vždy bral a bere minulost jako nezměnitelnou, a proto nehodnou jakéhokoliv trápení a mudrování nad ní. Budoucnost pak jako předem neproniknutelnou a nepoznatelnou. Proto také vydávám veškerou svoji energii na co nejpřívětivější a nejplnohodnotnější prožívání přítomnosti.

Ač moje první dvě manželství samozřejmě nepřinášela jen samé životní radosti a slasti a skončila nakonec rozvodem, dobu v nich strávenou pokládám za nádherný a neopakovatelný úsek svého života, který mi toho hodně dal (a to zůstává).

Četba v mládí, teď mám na mysli milované antické klasiky, také v těchto situacích přispěchala na pomoc, neboť to byl Plútarchos, který mne naučil následující: rozum a z něho vyplývající připravenost na všechny životní zvraty je nejlepší lék, nejlepší prostředek ke zmírnění zármutku.

Nakonec, stejně vás bývalé zhrzené manželky nikdy nenávidí natolik, aby vám hodily na hlavu darované šperky, jak říká klasik, takže o to je zapomínání jednodušší.

Potomstvo

Je s podivem, jak velké množství rodičů si představuje, že jejich dítě bude geniálním přínosem lidstva a ne masovým vrahem, lupičem či stále opilým bezdomovcem… a pak často ty zklamané naděje! Jak říkávala jedna z mých moudrých tet: „Když se ženská vdá, má si představovat, že si vzala orangutána a vším, čím se od něj její manžel v dobrém liší, s radostí brát, a ne vysnít si prince z pohádky, být pak děsně zklamaná a dělat mu ze života peklo. A když se jí narodí dítě, má předpokládat, že to bude debil, který nakonec zavraždí své rodiče… pak nebude zklamána nikdy!“

Což ovšem platí obecně: jedna ze životních poukázek na šťastný život je ta, která vám radí, abyste nikdy od nikoho nic nečekali, neboť zklamané naděje bolí nejvíc.

Jeden příklad ze života.

To jednou přišel do mé venkovské zubní ordinace starý, elegantně oblečený pán, představil se jako Zdeněk Nekovařík a požádal mne o odbornou drobnost. Uvědomil jsem si, že vím, kdo to je: bývalý překladatel z angličtiny a nakladatel edice Walden (v níž kupříkladu vydal slavné Setonovy Dva divochy a samozřejmě Thoreauův Walden), který si po únoru 1948 odseděl spoustu let v komunistickém lágru, aby pak byl nucen dělat pomocného topiče v blízké továrně. Moji stabilní sestru tehdy zastupovala sestra jiná, která léta bezúspěšně toužila po dítěti. Také jej znala, ale z jiné stránky nežli já: „Jé, pane Nekovaříku, můžete mi hádat z ruky, jestli budu mít děti?“ Pokrčil rameny, podíval se jí do dlaně a pravil: „Madam, je mi líto, ale děti nebudou.“ Sestra uronila slzičku, pan Nekovařík se na ni podíval s nepokrytým údivem, a pak svým nezaměnitelným, poněkud histrionským hlasem pokračoval: „Madam, proč oplakáváte něco, co vůbec nepotřebujete? Vezměte si příklad ze mne! Já si kdysi vzal dceru továrníka ze Smíchova a ten hned: „Mějte děti, mějte děti, ať má tu továrnu kdo zdědit!“ A tak jsem zplodil dceru… nu, a továrnu nám sebrali, dcera mne udala, že jsem ulil peníze do Švýcarska, a já dostal dvacet let. Proč oplakáváte něco, co vůbec, ale pranic nepotřebujete?“

Já ovšem poslechl další z naučení svého moudrého otce, totiž, že chlap se má oženit a mít děti, dokud je mladý a blbý, snáší pak obé mnohem lépe.

Rozhodně tu nemíním udělovat nějaké výchovné rady, žádné učené knihy a žádné zkušenosti ostatních stejně vesměs nepomohou, ale o třech nejdůležitějších zásadách při výchově dětí se přesto zmíním:

1. Vaše slova a činy se nesmějí rozcházet.

2. Co řekne jeden z rodičů, platí jako by to řekli oba.

3. Je zapotřebí absolutní důslednosti.

Samozřejmě též beze zbytku platí naučení pro otce: To nejlepší, co můžete udělat pro svoje děti, je být hodný na jejich matku.

Snažil jsem se dopřát svým dětem stejně velkou míru svobody (a s ní i odpovědnosti), kterou jsem zažil v dětství a mládí sám; výsledkem je pak to, že mám dceru a syna, kteří se umějí o sebe a své děti beze zbytku postarat, řádně pracují, nenatahují nikdy ruce po nějakých sociálních dávkách a vychovávají v tomtéž duchu vlastní děti.

Jednu veselou výchovnou historku mi snad odpustíte:

Když můj syn ukončil devítiletku, přišel za mnou o prázdninách s dotazem, zda by mohl jet se studenty ostravské Vysoké školy báňské na měsíc do Polska, neboť mají ještě pár volných míst a berou tedy i gymnazisty.

Čtrnáct dnů budou uklízet parky, natírat lavičky a dělat obdobné věci, dalších čtrnáct dnů pak za vydělané peníze budou cestovat po Polsku a levně přespávat na kolejích.

Maminka nebyla doma, byla na jakémsi školení, takže to měl o to snažší, navíc mi pochopitelně neřekl, že Ostraváci zvou gymnazisty posledních ročníků. Tuším, že za tím byla nějaká studentská láska, kterou pochopitelně rodiče nikam nepustili. Můj souhlas dostal, sbalil si pár věcí a odjel vlakem do Ostravy, kde se ho ujala tchyně a druhého dne vypravila k VŠB na autobus.

Když se manželka vrátila, po pár hodinách se začala zajímat, kde je Mirek, a já pravil, že v Polsku. Chtěla vědět proč v Polsku, kde v Polsku, co si vzal s sebou a spoustu dalších podružností, na které jsem jí při nejlepší vůli neuměl odpovědět. Syn se, pochopitelně, celý měsíc neozval.

Vrátil se samozřejmě v pořádku a s mužným výrazem ve tváři, neboť během putování po kolejích oslavil patnácté narozeniny, které mu študáci zpestřili výměnou konzerv za vodku a jednou ochotnou dívkou.

Historka nezůstala utajena a moje ordinační sestra ji hbitě šířila dál, vždy s dodatkem o mé maximální nezodpovědnosti a lehkomyslnosti, neboť jsem celý měsíc netušil, kde se potuluje můj nedospělý syn. I povolal jsem ji „na kobereček“ a domluvil jí, ať nešíří nepravdy, že jsem netušil, kde je syn, neboť si dobře vzpomínám, že jsem jí jasně říkal, že je v Polsku.

Také jsem po vzoru svého otce dětem umožnil nejvyšší vzdělání, kterého chtěly dosáhnout, a pak jsem je nechal rvát se se životem samotné. Nějaké shánění teplých místeček nebo setrvalá finanční podpora u mne nepřipadaly nikdy v úvahu. Moc si vážím toho, že mne za to můj otec jednou velmi pochválil.

Ještě jedna věc na závěr. Čtvrté přikázání praví: Cti otce svého a matku svou, abys dlouho živ byl a dobře se ti vedlo na zemi.

Ctít ovšem ve staroslovanštině mělo též význam „věnovat něčemu pozornost, starat se o něco“, přikázání tedy jasně říká, že postarat se ve stáří o své rodiče je podmínkou toho, aby se děti v případě potřeby zase postaraly o vás, neboť dobré příklady jsou ve výchově nejdůležitější. Na to nikdy nezapomeňte!

Petra

Započalo to jednoho dne v Curychu, kdy mne výstavou Picassových obrazů, kreseb a plastik ve staré radnici provázela slečna Rosengartová, jejíž otec byl obchodníkem s obrazy a Picassovým přítelem. Však také na několika obrazech a kresbách Picasso zvěčnil její krásu. Součástí této výstavy z rodinných pokladů pak byly fotografie z konce 50. let Davida Duncana Douglase, slavného amerického fotografa a letitého Picassova přítele. Na mnoha z nich byl Picasso zachycen spolu se svou tehdejší družkou a pozdější manželkou Jacqueline Roqueovou, mladší téměř o půlstoletí — a ze všech těch fotografií vyzařovala Picassova neuvěřitelná životní energie, chuť k životu, chlapská spokojenost.

Zeptal jsem se slečny Rosengartové, zda právě ta mladá dívka byla tím hlavním zdrojem jeho vitality a radosti ze života, což mi, jak jsem očekával, potvrdila. A tehdy mi poprvé bleskla hlavou myšlenka, jak rád bych prožil na stáří něco podobného, též mít vedle sebe mladou krev, která by nedala člověku zestárnout… ponechal jsem to však osudu, nenadbíhal mu, a ten mi možná právě proto přál.

A pokračovalo to po spoustě let v Písku, kam jsem byl pozván na jakousi besedu o politice, na kterou se mi hrozně nechtělo, ale nakonec jsem přece jen jel. Pár děvčat se se mnou chtěl vyfotografovat a přibral i nepříliš ochotnou Petru. Postavila se vedle mne… a od té doby jsme v podstatě stále spolu. Stále ještě nevěříte na osud?

Setrvalé žití v oblaku feromonů půvabné mladé ženy mohu pak s klidným svědomím doporučit coby nepřekonatelný elixír mládí. Navíc máte vedle sebe někoho, kdo vás nenechá zpohodlnět ani společensky, takže na stáří nezačnete „pavoukovatět“, jak říkávala moje matka, což je také jedna z nepopiratelných výhod.

K jejím přívětivým vlastnostem patří též jedna, která je v každém vztahu velmi důležitá. Od první vteřiny po probuzení je totiž usměvavá a vlídná; nepatří tak mezi ty, kterým ještě drahnou chvíli trvá, než přestanou trpět projevy popuzené tarantule. Když jsem před léty pročítal dějiny architektury anglických „mansions“, tedy velkých obytných vil či zámečků, narazil jsem na jednu zajímavost: odborníci netušili, k čemu sloužila u některých renesančních domů dlouhá chodba s výhledem na zahradu, která spojovala křídla pána a paní domu, připadala jim pro život v domě poněkud nadbytečná a žití komplikující. Až jednou narazili v pamětech jednoho venkovského šlechtice na pasáž, ve které popisoval, jak jeho žena po probuzení chodívá chodbou sem a tam, až se dokonale probudí a je schopná vlídně zasednout ke společné snídani.

Ač je Petra velmi racionální absolventkou gymnázia se zaměřením na matematiku a fyziku a Vysoké školy ekonomické, má velmi neracionální vztah ke psům, které bezmezně miluje (a oni ji), takže tráví spoustu volného času při venčení psů z místního psího útulku a velmi aktivně a úspěšně jim hledá nové domovy. Také její vztah k vínu (je absolventkou nejvyšších sommelierských kurzů Rakouské vinařské akademie) je vztahem v podstatě mileneckým, což mi velmi vyhovuje, neboť jsem zastáncem bonmotu, že vzorná žena buď nalévá nebo pije s námi.

Rád ji škádlívám, neboť následné slovní přestřelky, končící tradičně jejím v podstatě láskyplným prohlášením: „Ty jseš ale blbej!“, miluju. A že jich do roka je, většinou se točících kolem mého tvrzení, že dívky patří mezi trvale obnovitelné zdroje. Jedna na ukázku:

P: Příští středu jedu do Pardubic, nepřijedeš v pátek za mnou? Já: To mi říkáš až teď? Jak tak narychlo seženu nějakou přítulnou dívku na středu a na čtvrtek? P: Vždyť jsou prázdniny! To přece každá samoživitelka posílá děti za otcem! A důchodkyně mají čas furt! Já: No, mne spíš zajímají ty, co mají ty prázdniny. P: Ty jseš ale blbej!

Medicínské střípky a klípky

Myslím, že moje medicínské názory a zkušenosti nejlépe vyniknou na drobných střípcích ze čtvrtstoletí v ordinaci i mimo ni. Tady jsou.

Svůj největší medicínský úspěch jsem vydobyl v patnácti letech na pionýrském táboře Mýtinka, kde jsem byl v roli technického personálu, neb šlo o tábor stanový, se spoustou údržbářské práce. Jedna z pionýrských vedoucích totiž měla na hřbetu ruky u palce klasickou tmavou bradavici, kterou neustále zakrývala druhou rukou, neboť se bála zajít s ní k doktorovi a podstoupit nepříjemnou proceduru.

Poradil jsem jí léčbu bradavic z Twainovy knihy Dobrodružství Toma Sawyera, vlastně metody dvě ze tří tam popsaných. První propagoval Huckleberry Finn a spočívala v tom, že vezmete chcíplou kočku a jdete s ní na hřbitov na místo, kde je pochován nějaký bezbožník. O půlnoci si pro něj přijde čert v podobě větru, a až ho bude odnášet, hodí se kočka za ním a přitom se pronese: „Čert se žene za mrtvým, kočka za čertem, bradavice za kočkou, šťastnou cestu a sbohem!“

Tu druhou zase vychvaloval jako velice účinnou Tom Sawyer. Musí se jít do lesa ke ztrouchnivělému pařezu s vodou uvnitř, o půlnoci se k němu obrátit zády, strčit do něj ruku s bradavicí a přitom pronést: „Špalku, špalku, žíti nechci více, nevezmeš-li si mé bradavice!“

První metodu ihned zavrhla, ke druhé jsem ji však nakonec přesvědčil, byť byla jinak velmi bojácná. Vidina možnosti zbavit se nechirurgicky bradavice však nakonec převážila nad strachem. Rozklepaná vyrazila v pravý čas do blízkého lesa, provedla předepsanou proceduru a sice strachy bez sebe, ale přesto v pořádku, se záhy po půlnoci vrátila.

Ráno zjistila, že bradavice v noci odpadla, a já byl v jejích očích kombinací zázračného lékaře a Pánaboha. Škoda, že jsem nebyl o něco starší, byl bych si s potěšením vybral odměnu v naturáliích…

Jsem racionálně založený člověk, ovšem od jisté doby se lidovým léčitelům nevysmívám (tedy, mimo těch, kteří jsou na první pohled a poslech šarlatáni). V rámci jedné volební kampaně jsme zakončili celodenní šňůru mítinků v Hodoníně, po večeři ještě postávali v předsálí kulturního domu a povídali si o proběhlém a následujícím dni. Držel jsem v ruce sklenku minerálky a byl zaujat hovorem, když vtom jsem ucítil v oblasti pravé ledviny pronikavé teplo, jako by mne někdo polil horkou kávou, ale kdesi v hloubi. Prudce jsem se otočil a zjistil, že za mnou stojí menší, černovlasý, snědý chlapík mezi čtyřicítkou a padesátkou, ruku ještě nataženou do oblasti mé pravé ledviny, který mi vlídně pravil: „Pane, doktore, na tu ledvinu byste si měl dávat pozor a raději pít hodně tekutin, ať s ní v budoucnu nemáte žádné problémy.“ Jak jsem poté zjistil, byl to široko daleko známý lidový léčitel.

To zvláštní horko si vybavuji dodnes a léčitelům se nevysmívám. Samozřejmě vím, co dokáže s desetinou wattu udělat laser a dovedu si představit někoho se schopností obdobně koncentrovat energii, ale je to hodně chabé a zcela neúplné vysvětlení.

Nejen na základě této zkušenosti se mi pranic nelíbí, jak se z dnešní medicíny vytrácí to „magické“, zvláště ze vztahu lékař–pacient, a medicína se stává čím dál tím techničtějším a odlidštěnějším oborem. Výsledkem pak často bývá, že nemoc je vyléčena, člověk však nikoliv.

Ostatně, o jednom takovém magickém působení jsem napsal fejeton:

Kdysi dávno, coby obvodní zubní lékař, jsem měl pacientku, která byla zásluhou bydliště taktéž pacientkou mé tehdejší ženy, všeobecné lékařky. Neznal jsem a neznám příliš podrobně její životní osudy, byla však tehdy více než šedesátiletá a spokojeně si žila v malém bytě se svým manželem. Jako pacientka nebyla ničím mimořádná a nápadná, ani vzhledem, ani chováním, ba ani svými chorobami ne, takže splývala s plejádou pacientů ostatních, a to až do doby, kdy náhle zemřel její muž.

V následujících dnech, týdnech a měsících se stala noční můrou dvou ordinací, mé a mojí tehdejší ženy: přicházívala, zásadně neobjednaná, téměř denně, neustále si na něco stěžovala, vždy byla nespokojená a vždy ochotná, až velmi ochotná, začít se dohadovat a hádat tím nejhašteřivějším způsobem.

A taktéž denně chodila plouživým krokem utrápené vdovy, mučednický výraz ve tváři, na městský hřbitov k manželovu hrobu, a protože bydlíme téměř naproti, strašívala nás takto i mimo ordinaci.

Pak jednoho dne, z ničeho nic, jako mávnutím kouzelného proutku, zmizela z obou ordinací i z chodníku ke hřbitovu… Po pár dnech, v nichž jsem každodenně nevěřícně konstatoval, že skutečně nedorazila, mi nakonec zvědavost nedala a zeptal jsem se své ženy, zda neumřela. Ale kdepak, kdepak, zazněla odpověď. Seznámila se na hřbitově s vdovcem od vedlejšího hrobu a jsou spolu kdesi v lázních…

Od té doby ta paní nenavštívila už moji ordinaci ani jednou, ba ani manželčinu ne, a žila, tuším, ještě drahná a drahná léta.

Myslím, že nemůže být dokonalejší ukázka toho, kterak „málo“ stačí, aby se člověk cítil zdráv a vesel, jak prostě stav mysli ovlivňuje nejen zdraví našeho těla, ale celý, celičký náš život. A také si myslím, že není vždy zapotřebí čekat, zda se „u vedlejšího hrobu“ někdo objeví. Jsem naopak přesvědčen, že se zapojením alespoň trochy vůle si člověk přívětivých situací, které příznivě ovlivní jeho stav mysli a tím celý jeho život, může způsobit, zapříčinit, vytvořit a prožít spoustu a spoustu. Chutě do toho!

Kdysi dávno jsem slyšel starý španělský rytířský příběh, který zněl: Potulný rytíř narazil při svých toulkách na Smrt, která se zaklínila v hluboké strži. Rytíř se jí zeptal, jak se tam ocitla a Smrt mu řekla, že spěchala do Madridu zahubit sto tisíc lidí morem, že však ve spěchu přehlédla tu hlubokou strž. Dobrá, pravil rytíř, vysvobodím tě, ale musíš mi za to něco slíbit: zahubíš namísto sto tisíce lidí jen polovinu. Smrt to ráda slíbila a rytíř jí tedy pomohl ze strže ven. Po čase se však dozvěděl, že v Madridu zemřelo na mor opravdu sto tisíc lidí. I vyhledal Smrt a vyčetl jí její věrolomnost. Ale já dodržela svůj slib, pravila Smrt, a opravdu jsem zahubila jen polovinu těch lidí. Ta druhá půlka zemřela strachem…

Doktor Nováček, o dvě generace starší než já, byl jednou z podivuhodných postav zábřežského doktorského stavu. Byl všeobecně znám základní otázkou osobní anamnézy: „Máte v pořádku chrup?“, neboť byl velkým zastáncem vlivu fokálních infekcí na celkový stav organismu (dnes, bohužel, velmi opomíjených). Jeho terapii „depresí“ bych ovšem zavedl ve velkém: „Obujte si gumáky a po dešti se rozeběhněte brázdou dlouhého, čerstvě rozoraného pole. Běžte tak dlouho, až zcela bez dechu, vysíleni, padnete tváří do bláta. Ležte tak dlouho, než budete schopni vstát, a pak pomalu kráčejte brázdou k domovu. Vaše „deprese“ zmizí, než dojdete domů…“

Můj vztah k používání antibiotik dokonale vystihl jeden anglický dětský lékař, který po desetiletích praxe napsal své medicínské postřehy z mládí, a to z doby, kdy se s antibiotiky teprve začínalo léčit: „Většinou lékaři namísto pacienta léčili antibiotiky svoje obavy, strach z odpovědnosti a svoje svědomí.“ Dnes, kdy čím dál tím větší roli v medicíně hrají právníci, jsou jeho slova, bohužel, více a více platná.

Staré zábřežské koupaliště napouštěné vodou z mlýnské Struhy bylo každé léto naším druhým domovem. Původní nápis na staré dřevené budově se šatnami se sice změnil z „Dobrá hračka od Kadláčka“ na „Sportem ku zdraví“, ovšem atmosféra prvorepublikového koupaliště přetrvávala. Jednou jsem při skoku do mělké vody dětského bazénu přistál levým kolenem na ostrý kámen a rozrazil si je „až na kost“. Šel jsem za starým plavčíkem, bývalým c. a k. zkoušeným kovářem a podkovářem, zda nemá po ruce nějakou lékárničku. Zkušeným okem polního felčara ze zákopů 1. světové války pohlédl na rozražené koleno a pravil: „Hochu, máš dvě možnosti. Buď s tím teď půjdeš k doktorovi, kde ti to vydezinfikují a zašijí, a pak čekej, že s tím kolenem už nikdy nebudeš pořádně hýbat. Nebo zajdi támhle za kabinky, počurej si to, ovaž kapesníkem a nech to, až se to zahojí samo.“ Dal jsem na jeho druhou radu, takže na kolenu mám sice viditelnou jizvu dodnes, ovšem stále skvěle funguje.

V polovině devadesátých let se na mne obrátil jeden výrobce vánočních ozdob s dotazem, jak by šlo zabránit tomu, aby jeho zaměstnankyně před Vánoci, kdy má nejvíce zakázek, hromadně nenastoupily na nemocenskou, neboť doma potřebují uklidit a napéct. A zda by nešlo nějak postihovat lékaře, kteří rozdávají na počkání potvrzení o dočasné pracovní neschopnosti. Odpověděl jsem mu, že to by musely řešit zdravotní pojišťovny, a to s problematickým výsledkem, problém ať se pokusí vyřešit slibem mimořádné odměny všem, kteří budou do konce roku řádně pracovat. Na náš krátký rozhovor jsem pochopitelně záhy zapomněl.

Po nějakém čase jsem potkal jednu známou doktorku, která se na mne vrhla s dotazem, zda bych jí nemohl vysvětlit, když se tak zajímám o zdravotnictví, jednu záhadu. Obvykle mívá v ordinaci před Vánoci nabito, ovšem naposledy zela čekárna téměř prázdnotou. Pokrčil jsem rameny s tím, že na to jí odpovím stěží, a zeptal se jí, kde má vlastně ordinaci. Když mi sdělila název malého městečka, rozbřesklo se mi v hlavě, že to je sídlo výrobce vánočních ozdob a s úsměvem jsem jí odpověděl, že jí tu záhadu kupodivu vysvětlit mohu, neboť tržní principy platí, ač si to spousta socialistů nemyslí, i ve zdravotnictví.

Příběh, který pokud se nestal, je dobře vymyšlen:

Pane doktore, náš dědeček se počurává, nemáte na to něco? Mám tady výborný trankvilizér, ten by mohl pomoci.

Po čase:

Pane doktore, moc děkujeme, ty prášky jsou úžasné! Takže dědeček se už nepočurává? Ale počurává se pořád, ale už je mu to úplně jedno! Počkejte, vyzkoušíme tedy psychoterapii.

Po čase:

Pane doktore, tak tentokrát je to ono! Takže dědeček se už nepočurává? Ale počurává se pořád, ale teď je na to pyšný!

Jeden z mých kolegů a přátel, věhlasný internista, byl znám svým neoblomným anglickým rytmem života: každý den ráno ve stejnou dobu vstal, uvařil si „early morning tea“, zacvičil si u otevřeného okna Sandowovy cviky, posnídal volská oka se slaninou s toastem a něco porridge, aby se pak vydal důstojným krokem nemocničním parkem na své milované oddělení. Pokud se mu stalo, že ráno zaspal, což bylo ovšem něco zcela výjimečného, dorazil na oddělení později, neboť ranní rituál neošidil ani o vteřinu. Dokonale též ovládal tzv. „lékařský běh“, tedy protaženou chůzi beze známek spěchu či nervozity. Když byl zavolán k čerstvému infarktu či jiné akutní záležitosti, „běžel“ takto dlouhými chodbami staré nemocniční budovy na příjem, mumlaje si přitom: „Kdo má umřít, stejně umře…“

Jeden z mých poněkud starších kamarádů z dětství byl „tuberák“, jak se tehdy běžně a nekorektně říkalo, a v toku času se stal pacientem mé první ženy. Většinu dní a večerů trávil v pivnici „U Huberta“ (vyslov „uhubrta“), kde denně propíjel svůj invalidní důchod. V nevysokém věku se u něj rozvinul karcinom plic a moje žena si mně postěžovala, že odmítá jakoukoliv léčbu. A jestli bych mu nedomluvil. Odpověděl jsem jí, že to v žádném případě neudělám, a optimální pak bude, když ho nechá medicínská mašinérie v klidu dožít v jeho oblíbené putyce. „No jo, ale pak mu zbývá jen pár měsíců života!“ namítla. „Prožije je po svém a šťastně,“ odpověděl jsem jí.

Přežil ještě téměř deset let (medicínské vysvětlení pro to nemám), z toho nejméně polovinu ve své oblíbené zakouřené hospodě…

Jednou přišel k mé bývalé ženě jeden z jejích pacientů a poněkud nevrle jí vysvětloval, že v žádném případě nechce otravovat, ale dva dny ryl záhony na zahrádce, bolí ho záda a manželka jej vyštvala k doktorovi, co kdyby to bylo něco vážného.

Pečlivka to vzala zgruntu, podala mu šampusku a v moči se objevila bílkovina a krev. Následovalo podrobnější vyšetření s výsledkem: nezhoubný nádor pravé ledviny. Absolvoval předoperační vyšetření na klinice, a když jej chtěli při narkóze zaintubovat, nešlo to. Probrali jej, vyšetřili na ORL a zjistili pendlující útvar v hrtanu, naštěstí také nezhoubý. Odoperovali mu ho, pak nádor v ledvině, a pustili jej domů.

Asi po čtyřech měsících se opět objevil v ordinaci s tím, že ta nemocniční strava mu neudělala dobře, od návratu z nemocnice se necítí a pobolívá ho žaludek. Vyšetření: rozjetý karcinom žaludku… a do půl roku byl na márách.

Kdyby tehdy nepodlehl huhlání manželky…

Bohužel se stále spousta a spousta lékařů domnívá, že člověk je souborem orgánů, které je třeba čas od času vyšetřit a v případě odchylky od normy za každou cenu vrátit k normě.

Pozitivní motivace je důležitá nejen v medicině, ale v té obzvláště. Vzpomínám si na jeden švédský výzkum, při němž jedné skupině lidí řekli, že se v dosahu jejich domovů má stavět velké letiště, nicméně se však pozitivní stránky jeho provozu, pracovní příležitosti, nová infrastruktura a další efekty příznivě projeví na jejich životě a rozhodně převáží negativa. Druhé skupině pak řekli, kterak je hluk leteckého provozu škodlivý nejen na sluchový orgán a jak se to negativně projeví na jejich zdravotním stavu. Poté jim pouštěli do uší postupně zesilující hluk startujcího letadla, přičemž měli uvést, kdy jim hluk začíná být nepříjemný. Jak jinak: pozitivně naladění lidé snášeli podstatně vyšší intenzitu hluku než lidé naladění negativně.

Osobně jsem na sobě zažil první účinek pozitivní motivace v předškolním věku, kdy nám ve školce podávali rybí tuk proti křivici. Otec na rybí tuk nedal dopustit, vzpomínal vždy, jak v dětství polykal Scottovu emulzi, což byl rybí tuk s pomerančovou šťávou, a mně vysvětlil, že je sice chuťově velmi nepříjemný, nicméně správní chlapi jej klidně polknou, protože je zdravý a nejsou přece žádní poseroutkové. A nalil nám oběma plnou lžíci a šel mi příkladem. Takže od té doby jsem byl ve školce jediný, kdo mezi šklebícími se, svíjejícími se a zvracejícími dětmi s úsměvem polykal rybí tuk. Odvděčil jsem se otci tím, že jsem jednou v antikvariátu koupil etiketu z lahvičky Scottovy emulze, ocelorytinu se spoustou gilošování, a daroval mu ji coby upomínku na mládí. Byl docela dojat…

Jakákoliv debata o reformě zdravotnictví by měla započít zodpovězením zásadní otázky: Pokládáte zdraví za soukromý nebo veřejný statek?

Nepominutelnou součástí medicínského života byla i pravidelná třídenní školení civilní obrany v horské chatě ve Starém Městě pod Sněžníkem. Za starého šéfa CO probíhala mimořádně přívětivým způsobem: po zahájení zavelel k rozchodu k samostudiu, večer se dlouze sedělo a popíjelo, druhý den ráno následovala krátká přednáška, opětovné samostudium, a poté pořádný večírek. Když jsem tam přijel poprvé, jeden ze šumperských kolegů mi líčil obvyklý průběh školení, včetně skvělého tance jedné doktorky na stole. Na dotaz, zda ji znám, neboť je též ze Zábřeha, jsem odvětil, že trochu ano, neboť je to má žena. Poněkud zrozpačitěl, ale můj blahosklonný úsměv vše srovnal.

Po létech ovšem nastoupil nový šéf CO, rázný chirurg, a ten se rozhodl udělat každoroční cvičení „na ostro“. Takže vyrazily nákladní automobily do skladů civilní obrany, svezly stany, polní chirurgické vybavení, polní koupelny, aby bylo možno natrénovat splachování radioaktivního spadu, lehátka a další propriety. V záblesku osvícení jsem mu navrhl, aby pozval též žákyně posledního ročníku zdravotní školy coby figurantky a nechal jim barvičkami vyrobit příslušnicemi Červeného kříže různé popáleniny a zlomeniny. Pak se rozesejí po lese, my je vyhledáme, na nosítkách sneseme k polnímu obvazišti, dle zranění roztřídíme a ošetříme. Nadšeně souhlasil, že to bude to pravé cvičení.

Auta vše vyložila a my se snažili zprovoznit obvaziště. Jenže se ukázalo, že spousta beden na nezbytné nářadí zeje prázdnotou, také části stanových dílců chyběly a kanystry s benzínem též duněly prázdnotou. Nicméně jsme vzorně zaimprovizovali, neboť zvláště sprchy na splachování radioaktivního spadu jsme za každou cenu chtěli uvést do provozu.

Pak jsme nadšeně vyrazili do terénu vyhledat raněné žákyňky, které se kupodivu všechny nacházely v oblasti silného radioaktivního spadu a musely tedy projít řádnou očistou ve sprchách.

Večer pak probíhal již tradičně jako za starého šéfa a všichni mužští účastníci školení na tu dívčí válku určitě rádi vzpomínají dodnes.

Je zajímavé, že většina lidí se chce dožít vysokého věku, ale zároveň nikdo nechce být starý. Přitom život je jako divadelní představení: nezáleží na tom, jak je dlouhé, ale jak kvalitní. Tristní případy těch, kteří poslední léta dlouhého života prožijí na nemocničním loži s očima upřenýma do stropu, omotáni hadičkami a trubicemi, budiž nám varováním. Proto s úsměvem připomínám staré přísloví „Koho pánbůh miluje, ten umírá mlád“, ovšem ve verzi básně Roberta McGougha „Rád bych umřel jako mladík“…

Rád bych umřel jako mladík, žádnou ušlechtilou smrtí při posledním pomazání, s rozloučením s nejbližšími, poklidně a spořádaně.

Až mi bude sedmdesát, mohl bych přec havarovat ve sporťáku rudé barvy pěkně ráno za úsvitu cestou domů z diskotéky.

Až mi bude devadesát, vlasy stříbrem pokropené, při sezení u holiče mohli by mě rozestřílet hoši z vedlejšího gangu pěkně od hlavy až k patě.

Až mně ovšem sto pět bude, tak by po návratu z baru mohla přistihnout mne v loži moje milá se svou dcerou, v rozezlení, co to dělám rozsekat mne na kousíčky, jeden úd jen nechat celý.

Rád bych zemřel jako mladík, žádné zpovídání z hříchů, žádné kadidlo a svíce, žádní andělé a slova o poklidné chvíli smrti.

Na zdravotním středisku v krásné, byť poněkud zpustlé letní vile v italském slohu, jsem pracoval mj. s bývalým primářem dětského oddělení šumperské nemocnice Milošem Sitařem. Události roku 1968 jej nemilosrdně přesunuly z jeho milovaného oddělení k rutinní venkovské praxi.

Nesl tu náhlou nespravedlivou změnu statečně, jen občas si se špetkou anglického humoru postěžoval na svůj nový úděl: „Pane kolego, rozeznávám kašel suchý, vlhký, dráždivý, sípavý, štěkavý, dávivý, avšak zeptám-li se kterékoliv matky, jak její dítě kašle, odpoví mi: „Strašně, pane doktore!“

Po celou dobu naší společné střediskové práce jsme se báječně bavili výměnou různých písemných projevů: já, kupříkladu, napsal fiktivní dopis řediteli televize o nějakém pořadu a on mi zase fiktivně ředitelsky odpověděl, přičemž jiskřivé dialogy jen pršely.

Jeho smysl pro řád a pořádek jsem jednou řádně využil, respektive zneužil. Bylo to v době dnes už nepochopitelné, kdy se o každé razítko muselo složitě žádat a jediné, které bylo volně na trhu byla dětská písmenková tiskárnička. I sestavil si z ní množství razítek typu „3 × denně 1 kapku“, „Jen po jídle!“ a podobně. Byl těch razítek plný šuplík, takže doba, než našel to správné, byla mnohem delší, než kdyby údaj na recept, výměnný list či jiný dokument napsal ručně, ovšem řád je řád a pořádek je pořádek. Dětské razítko „Přineste si s sebou lžičku“, používané na pozvánky k očkování proti obrně, stalo se mu osudným. Jeho ordinační sestra mě totiž poprosila, zda bych štos pozvánek nehodil cestou domů do schránky, aby ještě téhož dne řádně odešly. V autobusu mi hlavou náhle bleskl nápad. Zašel jsem do hračkářství, zakoupil dětskou tiskárničku a pečlivě sestavil razítko, které jsem promptně použil k dotištění slov „a modrý nočník“.

V den očkování jsem pak nenápadně zaujal místo u kartotéky vedle dveří a předstíral, že v ní hledám nějaký záznam. A děly se věci! První matka s dítětem pravila: „Pane primáři, ten nočník jsem teda nesehnala!“ Pan primář nechápavě mlčel. Druhá matka pravila obdobně: „Teda, pane primáři, já jsem se ptala i tety, ale ona má jen bílý!“ Pan primář opět zcela nechápavě zíral. Až u třetí matky, v ruce s plechovým šedým nočníčkem, vybuchl: „Co to máte s těmi nočníky?“

To už jsem se raději rychle stáhl do klidu své ordinace. Nemluvil na mne půl dne, ale pak musel uznat, že jsem jej pěkně „dostal“.

Koníčci až koně

S nadsázkou vždy říkám, že žiju ve spoustě paralelních vesmírů, které jsou propojeny černými dírami. Každý z vesmírů je zaplněn jedním mým koníčkem, spolu s lidmi a ději, které se k němu vztahují. Kdykoliv mne pak z nějakého důvodu pobyt v jednom z nich na čas omrzí či se jinak znelíbí, přesunu se hbitě do druhého, třetího, čtvrtého a je mi opět vlídně a mile.

Zahrada

Nikoliv náhodou obdrželo nádherné místo, určené k posmrtnému životu bohabojných lidí, jméno ráj. Jméno původu perského, znanenající ohrazenou kultivovanou krajinu, oplývající všeobecnou hojností a bezpečím. Nikoliv náhodou pak jeden ze starých českých překladů bible nazývá toto místo ještě přesněji: rajská zahrada.

Dnes už sice, až na výjimky, zahrady neslouží k obživě svých obyvatel, ale rozhodně uspokojují mnoho a mnoho dalších lidských potřeb, neboť „nejen chlebem živ jest člověk“.

A protože založení, kultivace a udržování zahrady nutně učí zahradníka řádu, pořádku a systematičnosti, vezmu tyto nemateriální potřeby pěkně popořádku.

Za prvé je zahrada rozhodně místem, které silně uspokojuje pradávnou lidskou potřebu vlastnit kus půdy, kus země, a vzdělávat ho. Zahrada je tak místem ryze soukromým, intimním, kde platí jiná pravidla a jiné zvyklosti než ve veřejném okolí. Jinak řečeno, spolu s Henrym Davidem Thoreauem: zahrada je místo, odkud na stát není vidět. Což je, jak jistě uznáte, často přečasto k nezaplacení.

Zahrada také velmi zvětšuje náš soukromý životní prostor; rozšiřuje doslova i přeneseně náš obzor a dává rychle zapomenout na chvíle, kdy je naše životní „bublina“ atakována přílišnými davy v pracovním prostředí, na ulicích, v obchodech či dopravních prostředcích. Zahradní altánek či zákoutí s lavičkou se tak stává místem „daleko od hlučícího davu“, v němž lze nabýt duševních sil a rovnováhy nebývalou rychlostí.

Na zahradě také neběží čas tak zběsilým tempem až cvalem, jakým běží v hektickém okolním světě, ale plyne zde pozvolněji, důstojněji, poklidněji, jsa řízen jen a jedině neúplatným sluncem.

Zahrada je také dokonalou tělocvičnou, které se nevyrovná sebedokonaleji zařízené fitness centrum: sečení, hrabání, stříhání, plení, rytí, přesazování, kropení, po žebříku lezení, válcování a spousta dalších a dalších činností jsou nekonečnou šňůrou přirozených pohybů na čerstvém vzduchu a v ladném prostředí. Zřejmě nikde jinde se lépe nelze věnovat „kalokagathii“, řeckému ideálu dokonalé souhry duše a těla.

Esteticky nic neukojí duši více, než zahrada: nejmódnější a sebedražší parfémy renomovaných značek nikdy nedosáhnou slastné vůně růže z Jericha za večera, omamné vůně kaliny po ránu, či dramatické vůně nenápadných kvítků skalníku.

Také velká plátna Claude Moneta s partiemi jeho zahrady, ač tolik obdivována milovníky umění, určitě nevystihují všechny valéry barev, veškerou hru světel a stínů nebo proměnu tvarů ve vánku či větru.

I sluch si na zahradě přijde na své, vždyť žádnému sebenadanějšímu skladateli se dosud nepodařilo vyjádřit pár notami všechnu tu radost ze života, sebevědomí a touhu, jak se to daří černému kosovi za soumraku.

Samozřejmě ani na chuť nelze zapomenout, a to zvláště v zahradě ovocné či zeleninové: vyvážená sladkokyselost černého rybízu prohřátého sluncem či jemná typická chuť čerstvých kuliček hrášku rozplývající se na patře přímo na zahradě, patří ke kulinářským zážitkům, jimž se nevyrovná seberafinovanější krmě v nejvybranější restauraci.

Zahrada ovšem naučí člověka nejen pracovitosti, ale také nezměrné trpělivosti, neboť sebesilnější vůlí a sebevroucnějším přáním prostě na jaře lístečky medvědího česneku z polozmrzlé půdy nevytáhnete a nevytáhnete. A ještě další veledůležité vlastnosti, dnes velmi opomíjené, nás učí zahrada: pokoře. Neboť můžete být zahradníkem sebevzdělanějším a sebepracovitějším, křehké výhonky s květy na vzrostlém ořešáku před nevlídnými ledovými muži neuchráníte. Naštěstí však zahrada naučí člověka též silné vůli k životu, neboť dobře ví, že z omrzlých větví v krátkém čase vyrazí nové listy, a byť se ořechů ten rok nedočká, letitá zkušenost mu říká, že si to příroda v letech příštích určitě vynahradí a srovná. Není nic nakažlivějšího, než právě ta vůle k životu, kterou může člověk dnes a denně pozorovat a vnímat na zahradě.

A to jsem se ještě vůbec nezmínil o spoustě obyvatel zahrady: o ptácích, motýlech, broucích, ještěrkách a žábách, včelách, lasičkách, veverkách či netopýrech, kteří v elegantních krouživých osmičkách zvěstují definitivní příchod tmy.

Určitě jsem ve svém výčtu prospěšností zahrady a zahradničení na mnoho dalších požitků a krás zapomněl, ale nevadí, záhy si je mezi stromy, keři a květy zase s potěchou připomenu…

Už jen jedno staré čínské přísloví na závěr: Chceš-li být šťastný jeden den, dobře se najez a napij. Chceš-li být šťastný jeden týden, ožeň se. Chceš-li být šťastný celý život, staň se zahradníkem.

Hodování

Úmyslně nenazývám svého dalšího velkého koníčka „Jídlo a pití“, neboť „Hodování“ je mnohem širší a hlubší pojem. Kdo ovšem zastává názor, že nežijeme proto, abychom jedli, nýbrž jíme proto, abychom žili, nemusí číst dál. Měl by se však velmi zamyslet nad slovy francouzského labužníka Brillat-Savarina: „Radost z hodování lze přidružit ke všem jiným radostem života, navíc zůstává naší radostí poslední, která nás utěšuje nad ztrátou radostí ostatních.“

Jak jsem napsal již před léty v první kapitole své kuchařky „Jak se stát labužníkem“, kdo neusedne ke stolu a nedotkne se láskyplně nažehleného ubrousku, nepřejede rozkošnicky očima blyštivý křišťál sklenic, kdo s něhou ve tváři nenasaje první vůni podávaného jídla, nepomazlí se s prvním douškem vína na patře nebo s prvním soustem na jazyku, ten marně tvrdí, že je labužník. Nelze mu věřit, neboť miluje jen pro užitečnost. Není v něm oheň smyslnosti, který nutí ruku přejíždět chvějícími se prsty po naleštěném stříbře či nábožně, s očima zavřenýma, vdechovat buket Chateau Lascombes 1990.

Požitkářství samozřejmě nemusí hrát ve vašem životě takovou roli, jakou hrálo u římského císaře Domiciána, který dokonce i v době, kdy Římu hrozily rozbroje, svolal senát jen proto, aby se poradil, kterak připravit kambalu, ovšem o moc menší roli by hrát také nemělo. Mimochodem, římští senátoři byli znalci a doporučili císaři omáčku, kterou labužníci oceňují dodnes.

(Zde je recept na citronovou omáčku à la Domicián: Bešamel se povaří s bílým vínem, citronovou šťávou, trochou estragonového octa, svazečkem zelené petrželky a strouhaným muškátovým oříškem. Pak se procedí a sváže se žloutky.)

Můj vztah k dobrému jídlu a pití započal již záhy, a to jednak zásluhou slavného kuchaře Viléma Vrabce, kterého můj otec dobře znal a měli jsme tedy doma jeho kuchařky. Také však zásluhou matky, která sice uměla vynikajícně péct, ovšem vařila jen průměrně a neustále střídala nějakých 15—20 tradičních jídel. (Abych jí však příliš nekřivdil: koprovou polévku s liškami nikdy neuvařím tak skvěle, jak ji uměla ona — tu milovala celá široká rodina.)

Do školní jídelny jsem nikdy nechodil, nakoukl jsem tam jen jednou, a to mi stačilo. Otec se pak domluvil s bývalým majitelem Pytlíčkovy restaurace, který jako většina bývalých majitelů zůstal ve svém podniku „odpovědným vedoucím“, a chodil jsem na obědy tam. Na konci měsíce pak otec zapravil moji útratu. Když restaurace po čase změnila vedoucího a jídlo se dramaticky zhoršilo, chodil jsem na obědy buď ke své bábince nebo do místní charity, kde vařili velmi dobře.

Když jsem pak jednou v pubertě hlasitě zaprotestoval nad jakýmsi matčiným jídlem, pravila mi: „Tak si vař sám!“ Vzal jsem tedy pánev a udělal si holandskou omeletu. Pak jsem čas od času uvařil něco pro celou rodinu, po svatbě pak vařil, pekl, smažil a jinak upravoval krmě pravidelněji, neboť moje tehdejší paní často sloužila noční pohotovosti či jezdila po atestačních školeních.

Velkou výhodou bylo, že se v toku času stali tři mí spolužáci revírníky velkých polesí a honiteb, takže přísun zvěřiny nebral konce. Také vajec a dalších produktů měl každý venkovský lékař vždy dostatek.

Později, kdy už se dalo volně cestovat, jsem často přečasto plánoval svoje zahraniční výlety s ohledem na slavné restaurace, kuchaře, sedláky a vinaře; spřátelil jsem se s mnoha z nich, takže dodavatelsko-odběratelské vztahy dnes fungují jako na drátku.

Již před léty jsem začal o těchto výletech za dobrým jídlem a pitím psát krátké texty ve formě dopisů, které jsem nazval „Dopisy z cest“, snad je někdy vydám. Tady je jeden z nich na ukázku:

Dopis z Vídně

Vážení a milí,
už coby maličký capart jsem slýchával od mámy, kdykoliv přišla řeč na její milovanou Vídeň anebo kdykoliv zaslechla sebenepatrnější úryvek z některé skladby svého oblíbence Johanna Strausse mladšího, slastný povzdech: „Na ja, Wien bleibt Wien.“

Nechápal jsem tehdy pranic smysl tohoto jejího slastného povzdechu, ba i mnohem později, kdy jsem se toho o Vídni dozvídal postupně víc a víc, jsem nad tímto jejím výrokem nejprve nevěřícně vrtěl hlavou.

Vždyť co si myslet o městě, které je tak pevně a dlouhodobě spjato s habsburským císařsko-královským dvorem a zvláště s téměř neměnnou epochou Jeho císařského Veličenstva Františka Josefa II., a zároveň mezi jeho nejpopulárnější politiky vždy patřili spíše k rázným změnám naladění socialisté?

Nebo co si myslet o stálosti charakteru města, jehož architektura byla tak silně ovlivněna historizujícím vlivem slavného Otto Wagnera, ale zároveň ve svých zdech nechala tvořit takové architekty, jakými byli neméně slavný Adolf Loos: „Ornament je zločin!“ anebo ještě slavnější Friedensreich Hundertwasser: „Přímka by měla být, alespoň morálně, zakázána!“

Co si myslet o neměnnosti města, jehož obyvatelé nadšeně aplaudovali otci a synovi Straussovým a pro které se staly vídeňské valčíky setrvalým, málem až hymnickým symbolem, v němž ale také v roce 1918 založil Arnold Schönberg, vrcholný představitel „Nové hudby“ a dodekafoniky, „Soukromý spolek pro provozování hudby“?

A jaký pocit stálosti a neměnnosti pramení z poznání, že po malířích, jakými byli kupříkladu meteoricky slavný a zase zapadlý Hans Makart se svými fasádovitě působícími díly či veleakademický Christian Ruben, přišla slavná vídeňská secese, Kolo Moser, Gustav Klimt a další a další?

Jak si vysvětlit na jedné straně ohromnou popularitu Vídeňského lidového divadla a zároveň Státní opery?

Nebo Johanna Nepomuka Nestroye a zároveň Ödöna von Horvatha, o Elfriede Jelinekové ani nemluvě?

Popularitu snobských plesů v Opeře a zároveň lidové zábavy v zábavním parku Prater? Luxusních kaváren a restaurací, ale také prostých „heurigen“ pod širým nebem?

Jak vidíte, docela nenápadně jsem vám vypočetl nezměrný počet možností, jak si přijít ve Vídni vždycky na své, ať už jde o nasycení duše nebo nasycení těla. A věřte mi, že můj výpočet je až hanebně kraťoulinký a přímo na místě si jej vždy můžete snadno doplnit o další a další lahůdky architektonické, hudební, divadelní, malířské, sochařské a mnohé a mnohé další.

Pokud ovšem jde o lahůdky kulinářské, tentokrát ponechám pátrání po těch nejlepších restauracích, kavárnách a cukrárnách na vás, neboť to ve Vídni není žádný problém.

Dám vám ovšem dobrou radu. Až doputujete v některé z vynikajících restaurací po několika chodech k moučníku a číšník k vám dojede s vozíčkem navršeným těmi nejčerstvějšími, nejvoňavějšími, nejnadýchanějšími a nejšlehačkovitějšími zákusky na světě, a vy si, pochopitelně, nebudete a nebudete moci vybrat, udělejte to tak, jak to dělával Mistr Leo Slezak, slavný vídeňský tenor (mimochodem, rodák ze severomoravského Šumperka). Ten totiž vždy po opulentním obědě na záludnou otázku číšníka: „Mistře, ještě nějaký zákuseček?“ široce mávl rukou nad vozíčkem a zvučným tenorem pravil: „Jawohl!“

A pak, při digestivu, byť s myslí poněkud obleněnou, si najednou uvědomíte, že skutečně platí to, co tak dobře ze zkušenosti věděla moje matka, totiž že „Wien bleibt Wien!“

A také si určitě uvědomíte, proč tomu, navzdory všem změnám a novotám, tak je. Dojde vám totiž, že je to ve zdejších lidech: srdečných, přátelských, veselých, a zatraceně dobře umějících žít…

Na shledanou ve Vídni se těší

Váš Miroslav Macek

Samozřejmě, že s dobrým jídlem se nutně snoubí dobré víno. Ostatně už moudrý Ommar Chajjám kdysi dávno pravil: Jest tré dobrých důvodů k pití vína. Dobré jídlo, posezení s přáteli, jakýkoliv důvod jiný. Této zásady se držím.

O vínu se dá povídat hodiny a hodiny (samozřejmě u sklenky) a přitom si připomínat krásu českého jazyka.

Vždyť jen považte, že víno může být chuti prázdné, krátké, lehké, řídké, dlouhé, tělnaté, těžké, kypré, robustní a bohaté, zrovna tak jako může být fádní, hladké, měkké, škrabavé, ostré, tvrdé, ba i ocelové. A dále může být víno rozbité, drsné, živé, tupé, distinguované, ploché, jemné, svěží, řízné a jadrné, ale také vyrovnané, dokonalé, elegantní, nervní, vyzrálé a vyvinuté, hladké, hebké a hedvábné, sametové, a také šťavnaté, harmonické, urozené, ba i vznešené až noblesní.

Bohužel také němé, tříslové, hořké, úzké, unavené, zvětralé a odumírající. Naštěstí však také široké, výrazné, jiskrné a bohaté.

A vůni může mít jemnou, silnou, těžkou, zralou, botrytickou, muškátovou, kopřivovou, chlebovou, lipovou, vanilkovou, broskvovou, černorybízovou, jahodovou i čokoládovou a spoustu a spoustu dalších, z nichž ta nejprotivnější je dozajista ta korková, ale ta se vlastně dá vůní nazvat stěží — a což teprve to utrpení na jazyku!

Pro některá vína čeština raději ani nevymyslela vlastní výrazy a převzala tedy cizí. Jeden příklad za všechny: víno, které je „kanalreif“. Ačkoliv teď si uvědomuji, že český, vlastně moravský výraz pro takové víno existuje: jde o víno „trojmužné“, tedy takové, které se dá pít jen ve třech: dva drží třetího a musí mu je lít do krku, aby je vůbec polkl. Také se prý takovému vínu říká „skrčujúcé“, neboť když jdete kol sousedova domu, skrčíte se pod oknem, aby vás náhodou nezahlédl a na to víno nepozval.

Jak už jsem říkal, o vínu se dá povídat hodiny a hodiny, ale raději skončím krásným čtyřverším Oldřicha Mikuláška:

Laskavý Bůh nám víno dal k potřebě obecné. Blbečkové ho pijí moc a blbci vůbec ne.

Hudba

Nepočítám-li úspěšné preludování na hřeben se sádlovým papírem, hrál jsem osm let na klavír, nějaký ten rok na křídlovku a jazz trubku a poté s dětmi na flétnu, avšak vše marno, byť bych se snažil sebevíc (a já se navíc příliš nesnažil), neboť kde není talent…

Přesto je hudba nedílnou a neodmyslitelnou součástí mého života. Zřejmě za to může spíše nežli mé muzicírování obří staré rádio, nádherný superhet v ořechové a jasanové dřevěné skříni s tajuplně pomrkávajícím magickým okem, který se téměř nevypínal. Miloval jsem nejen poválečný swing, ale spolu s matkou jsem s potěšením poslouchal též její oblíbené vídeňské a jiné operetky, ke kterým přidávala různé historky ze své oblíbené Vídně.

Jazzoví klavíristé se stali mými společníky poněkud později, zato však na doživotí.

Vážnou hudbu pak poslouchám v podstatě denně, ovšem v poněkud zúženém výběru; večeře bez Tafelmusik se u nás nekonají, takže Telemann, Haydn, Krebs, Hummel, Biber, Schmelzer, Valentini a další s námi v podstatě bydlí.

Přesto nejsem jen čirým konzumentem; před drahnými lety mne oslovil skladatel vážné hudby Jiří Teml, zdali by mohl zhudebnit několik Shakespearových sonetů v mém překladu a já, pochopitelně, s potěšením souhlasil. Osmičku sonetů pak s Plzeňským rozhlasovým orchestrem s hosty nazpíval barytonista Roman Janál.

Když pak byly další tři Shakespearovy sonety v mém překladu zhudebněny Jiřím Hlaváčem v melodramu pro klarinet, marimbu a zvony a zazněly na 8. Mezinárodním festivalu koncertního melodramu v Praze, byl jsem osloven režisérem Lubomírem Poživilem, zda bych svolil ke zhudebnění svého překladu Poeova Krkavce (Havrana), kterého by se rád režijně ujal. Souhlasil jsem s jednou jedinou, zato zásadní podmínkou, že půjde o melodram jazzový a hudbu složí můj přítel Emil Viklický, pokud se mi ho, pochopitelně, podaří přemluvit. Což se mi podařilo, takže tento melodram pak recitoval Michal Pavlata s hudebním doprovodem tria Emila Viklického a hostů na dalším ročníku výše zmíněného mezinárodního festivalu. Je to taková podivuhodná lahůdka. Naštěstí existuje nahrávka…

Připočtu-li k tomu pak CD, opět se Shakespearovými sonety v mém překladu, recitované Milanem Friedlem a se skladbami pro harfu Henryho Purcella v podání Libuše Váchalové a svůj nemalý zákulisní podíl na vydání houslových koncertů č. 1, 2 a 3 Juana Arriagy y Balzola v podání Nového Vlachova kvarteta s doprovodnou knížkou a dvou koncertů Isaaka Ignaze Moschelese v podání Ivana Klánského, Jiřího Válka, Jiřího Mihuleho a Dvořákova komorního orchestru, jsem se svým „hudebním životem“ docela spokojen.

Běh

Tak tohoto mého koníčka kupodivu můj otec na svědomí nemá, nýbrž jedna ze dvou neznámých mladic, která mne zhlédla na koupališti a sotto voce pravila ke druhé: A já si vždycky myslela, že doktor Macek je vysoký a hubený! Druhým hybatelem byla moje neteř Márinka, která jednou během velikonočního odpoledne prohlásila, že si jde zaběhat, aby do sebe dostala večeři. Prohlásil jsem, že to je výborný nápad a půjdu s ní.

Po dvou stech metrech jsem se musel se strašlivým pícháním v boku a zcela zadýchaný zastavit, abych si pak cestou zpět opakoval: „Tak! Je ti 34 let a neuběhneš ani dvě stě metrů!“ Přišel jsem domů, hodil krabičku cigaret a zápalky do šuplíku a pronesl: „Přestávám kouřit a začínám běhat!“ Což vzbudilo všeobecné veselí, neboť jsem kouřil od patnácti let 50 cigaret denně.

Nicméně jsem to v toku času dotáhl až k maratonům, country crossům a dalším mučeníčkům. Po přesunu do Prahy už nebyl na pravidelné běhání čas (což je, samozřejmě, výmluva), a tak jsem po drahné době opět začal pravidelně běhat až po návratu do Zábřeha. Zpočátku jsem musel zapojit veškerou svoji vůli, ale dnes už zase běhám pro ryzí radost a ještě nějakých těch deset kilometrů krásnou krajinou i po sedmdesátce zvládnu.

Vedlejším výsledkem běhání pak bylo to, že jsem po nějaký čas nahrazoval nikotin z cigaret šňupáním tabáku; toho jsem už sice dávno zanechal, ovšem sbírání tabatěrek na šňupací tabák se zaměřením na pražské stříbrníky 19. století nikoliv.

Architektura a užité umění

Kdysi jsem měl v úmyslu studovat dějiny umění (dokonce jsem absolvoval i pohovory na Univerzitě Karlově, abych pak skončil coby tkalcovský dělník) a stejně tak architekturu. Byť z obojího zásluhou různých okolností sešlo, dodnes se o obé velmi zajímám, kupuji si odbornou literaturu a snažím se navštívit nejen co nejvíce výstav, ale též si prohlédnout co nejvíce realizovaných skvostů. Také zásadní přestavbu domu ve kterém žiji, jsem si navrhl sám, stejně jako některé kusy nábytku, vitráže či osvětlovací tělesa a další vybavení. Tento koníček mne určitě neopustí nikdy…

K určitým výbojům současné architektury a umění mám ovšem vztah, který asi nejlépe vystihuje jeden z mých starších textů:

Slavný anglický umělecký knihvazač Philips Smith si vybral za motto své proslulé knihy Nové směry umělecké vazby parafrázi citátu neznámého mistra Zen, který zní: „Člověk, který o vazbě knih nic neví, se domnívá, že vazba knihy je prostě jen vazba knihy. Když se však věcí začne zabývat a učit se, záhy zjistí, že vazba knihy není jenom vazba knihy. A teprve tehdy, až pozná a naučí se o vazbě knih vše, pochopí, že vazba knihy je jen vazba knihy.“

Což, samozřejmě, platí o všem lidském konání, zdaleka ne jen o uměleckém vázání knih.

A zrovna tak platí, že se nelze nikdy a nijak vyhnout druhému stadiu, v němž tvůrci tu tiše tápavými, tu halasně razantními výboji touží rozrazit těsnou klec, zanechanou mistry — předchůdci.

Bohužel zvláště v užitém umění (včetně architektury) se často stává, že tvůrci nikdy nepřekročí druhé stadium a až do smrti „jak lvové bijí o mříže“, aniž by pokorně dospěli do stadia třetího a stali se v něm skutečnými mistry.

Na jedné straně je chápu, neb to mají těžké: dokonalost tvarů a užitnou hodnotu čínských či řeckých váz v podstatě nelze překonat a zřejmě nikdy nikdo nevymyslí příjemnější dům k příjemnému bydlení, než staří Etruskové s Římany. Dokonalé konvice, z jejichž hubiček neodkapává obsah ještě dávno po nalití, nekloubí vám ruku v zápěstí a nezvrhávají se po prvním otřesu stolu, už jsou také staletí na světě, stejně jako křesla, ze kterých se vám nechce a nechce vstát, jak jsou pohodlná. Příkladů kolem sebe máte jistě více než dost.

Co tedy zbývá umělcům, kteří stále dlejí ve druhém stadiu (a kteří jsou navíc řemeslníky už jen zcela výjimečně)? Zaujmout dokonalejším tvarem? Nelze. Zaujmout ještě vyšší užitnou hodnotou? To stěží. Zaujmout nádherným dekorem? Všechno už tu bylo… Nezbývá tedy, než zaujmout jinak: šokem! Jiný materiál za každou cenu! Jiný tvar za každou cenu! Jiný dekor za každou cenu!

Že se hrnek nedá pořádně držet v ruce, pálí vás do prstů a špatně se vymývá? No a co? Přece hrnek nemůže být jen hrnek: musí být artefaktem! Uměním! Že si na židli za chvíli otlačíte kostrč a za další chvíli se rozpadne? O co vám jde? Tohle je přece Židle! Výtvor! Ten design! Něco zcela nového, netradičního, nevídaného, a proto hodno obdivu!

Copak ten nový dům není nádherný? Ta hra světel a stínů na fasádě! To nekonvenční zakřivení stěn! Ty dosud neužité materiály, původně určené k něčemu zcela jinému! To je přece „nové“, moderní a tedy zákonitě lepší! A nevymýšlejte si, že po schodišti starší člověk nevyleze, že se váš hlas rozléhá a duní po celém domě a za nádherné obložení při úklidu zatéká voda! Tohle je přece DŮM, který není, nesmí být jen domem!

Říkám takovým předmětům, domům a dalším výtvorům „schvávolnosti“. Jsou vždy zřetelně dražší a jejich užitná hodnota je nepřímo úměrná ceně. A bohužel jich přibývá v přímé úměře k počtu designérů a umělců a v nepřímé úměře k počtu umění znalých řemeslníků.

Ale také si za to trochu můžeme my sami, neboť všechny ty „schvávolnosti“ obdivujeme a kupujeme.

Což je zřejmě též způsobeno tím, že také spousta z nás se v životě nedostala nikdy přes druhé stadium, popsané neznámým mistrem Zen.

Genealogie

Byl jsem letitým členem České genealogické a heraldické společnosti, neboť otec musel za války zapátrat po svých předcích, aby úřadům doložil svůj árijský původ, a zasvětil mne pak do tajů archivů a matrik.

Nicméně hlavní žně nastaly až po převedení mnoha matrik do elektronické formy, takže člověk nemusel objíždět archivy, ale poklidně obracet stránky matrik v počítači. Oprášil jsem tedy již zapadlé znalosti českého a německého kurentu i latiny a spolu se synem jsme se pustili do sestavování rodokmenu. Momentálně máme v rozrodu cca 650 předků v přímé i nepřímé linii, nejstarším dohledaným předkem je pak Tomáš Maczků z Raškova, který koupil od svého nevlastního bratra v roce 1618 zahradu. Mezi předky se vyskytují hlavně rychtáři a sedláci v malých podhorských vesnicích na žerotínském a poté liechtensteinském panství Ruda nad Moravou, ve století osmnáctém pak několik mlynářů. Největší zajímavost: bratr výše zmíněného Tomáše, Jan Maczků zvaný Maczek, se stal za věrné komornické služby u Jana mladšího ze Žerotína rychtářem v Janoušově, rychtu ovšem musel zakoupit i s vdovou a jejími dětmi.

Pro dlouhé zimní večery je to ideální koníček, vřele doporučuji!

Pokud jde o módní určování mužského Y — haplotypu, samozřejmě jsem též neodolal. Prapůvod matčina otce je mezi Vikingy někde na západní straně Norska, prapůvod mého otce je mezi Prakelty v Anatolii, odkud pak putovali středozemím až k Atlantiku a poté na sever až do Skotska a Irska.

Zajímavé je, že mnoho starých Keltů, čekajících v dnešním Baskicku na skončení poslední doby ledové, tam zůstalo a v době římské byly reservoirem římských legionářů. Zápisy z té doby pak praví, že pro ně bylo nutné vyrábět individuální přilby, neboť měli velký obvod hlavy. Můj otec i jeho bratr si ovšem také museli ze stejného důvodu vždy nechat u firmy Tonak vyrobit klobouky na míru.

Zřejmě těmto genům vděčím za to, že nejsem člověk „vodní“, ale „lesní“. Hned to vysvětlím: řeky, jezera, rybníky ba ani moře mne nelákají, při pobytu u moře si užívám převážně slunce (v míře, která zavání tanorexií), dokonce držím osobní rekord, že během pětitýdenního pobytu u moře jsem byl jen dvakrát ve slané vodě, jinak si četl na slunci u bazénu. Zato les je pro mne životní nezbytností a slunce, prosvítající stromy na pěšinky a mýtiny ve mně vybuzuje pocit vnitřního blaha a splynutí s přírodou. Když se k tomu přidá ještě nějaký skalnatý kopec, na který mohu vyšplhat, jsem štěstím bez sebe.

Filatelie

Otec byl velkým sběratelem známek, a to se specializací na staré Rakousko, a v tomto oboru mne vyškolil více než dobře. Svoji velkou sbírku Rakouska bohužel po válce prodal, za utržené peníze postavil kamenosochařské dílny a nakoupil stroje a materiál, aby o vše v roce 1949 přišel. Zanevřel pak na filatelii na léta, až počátkem šedesátých let se k ní vrátil.

Byl to tehdy vynikající zdroj příjmů: já se probíral inzeráty a jezdíval kupovat celé sbírky, které jsem otci přeprodával za dvojnásobek ceny; otec pak sbírky třídil a rozprodával en détail a vydělával ještě víc.

Při nákupu sbírek vesměs vždy padla při vyjednávání o ceně věta: „Ale soused filatelista mi říkal, že ta sbírka má cenu XY!“, na kterou vždy zazněla moje odpověď: „Když vám nabízí tolik peněz, tak neváhejte a prodejte ty známky jemu!“ A bylo po „znalci“ a jeho posudku. Nejen ve filatelii totiž platí slova slavného filatelisty Karla Baziky: „Známka má takovou cenu, za kterou ji prodáte.“

Dnes je toto sběratelství velmi utlumeno a nepředpokládám, že by za mého života opět přišlo do módy. Nicméně chvíle, které jsem strávil nad známkami, patří k mým nezapomenutelným.

Zvláště pro děti je to ovšem vynikající a nenásilný zdroj zeměpisných, dějepisných, zoologických, botanických i jiných znalostí.

Kdysi jsem si v jednom z čísel Filatelie přečetl o lodním razítku první americké atomové ponorky Nautilus a zatoužil jsem je mít také. Koupil jsem tedy na výměnné schůzce filatelistů americké známky, vložil do obálky adresované loděnicím v Grotonu, v nichž se Nautilus stavěl, ofrankovanou obálku se svou adresou a prosbou o razítko. Asi půl roku se nedělo nic, a když jsem na celou věc už téměř zapomněl, obálka s kýženým razítkem nečekaně dorazila. Mezitím jsem vypátral jména dalších atomových ponorek a odeslal další obálky. Po čase to někoho v loděnicích přestalo bavit, a tak mi navrhl, zda se nechci stát členem filatelistického kroužku zaměstnanců jejich loděnice. Přihlásil jsem se a jejich prostřednictvím se pak stal členem celoamerického spolku sběratelů lodních razítek a pravidelným odběratelem jejich měsíčního odborného časopisu. Pak už to šlo lehčeji, v toku času jsem se dokonce poštovně seznámil s kapitánem jedné z nich a získal od něho spoustu materiálů, včetně parádní fotografie jeho ponorky, proplouvající pod mostem Golden Gate. Řečeno s vodníkem Čochtanem, ještě ji mám schovanou, spolu s dalšími obálkami s razítky, včetně těch ze severního pólu, na němž některé ponorky prorazily na povrch a při té příležitosti bylo použito pamětní razítko.

Mám také pár razítek atomových ponorek anglických, ba dokonce i jedné ruské, ale to už je jiná historie.

Velmi jsem se tehdy zajímal též o medicínské otázky života v ponorkách (modrá a zlatá posádka se v nich vždy střídaly po půl roce) a získal spoustu zajímavých materiálů na toto téma od farmaceutické firmy Sandoz, spolupracující s US Navy. Ale to už je úplně jiná historie.

Filokartie

Už je mi to téměř trapné říkat, ale k tomuto koníčku mne opět přivedl můj otec, který si na stáří krátil zimní čas sbíráním a tříděním starých pohlednic, které jsem mu po sbírkách i jednotlivě sháněl. Jednou jsem si povšiml na jedné staré pohlednici odeslané z Lublaně jména adresáta, byl to spisovatel Zikmund Winter. I zajímalo mne, kdo mu to psal a zjistil jsem, že odesilateli byli Alois Jirásek a Karel Václav Rais. Začal jsem si tedy více všímat adresních stran pohlednic a v toku času jsem jich sesbíral stovky, psaných či podepsaných politiky, filmovými a divadelními umělci, hudebníky, malíři, sochaři a dalšími význačnými a slavnými lidmi. Také jsem je započal sám „vyrábět“: kdekoliv jsem narazil na známou osobnost, málokdy mi unikla, aniž by se mi podepsala na pohlednici; ty jsem nosil u sebe vždy. Drzé čelo lepší než poplužní dvůr, praví české přísloví, a tak mám ve své sbírce Margaret Thatcherovou, Jacquesa Chiraka, George Bushe staršího, spoustu premiérů, ministrů, herců, zpěváků či výtvarníků tu- i cizozemských.

Pohlednice byly dříve taktéž mým skvělým zdrojem obživy; zvláště litografické z nakladatelství Schwidernoch, pohlednice Wiener Werkstätte, propagační nacistické či staré reklamní se zde daly koupit za zlomek toho, co za ně bylo možné dostat (prostřednictvím mnichovského strýce) v Německu.

Stejně tak jsem čas od času prodal v tamní aukci soubor prvních vydání či starých tisků, které se bez velkých problémů daly převézt přes hranice. Jeden příklad za všechny: koncem 70. let jsem v ostravském antikvariátu objevil mezi modlitebními knížkami a zpěvníčky elzevirský „špalíček“, první leydenské vydání Campanellova díla De Monarchia Hispanica v původní pergamenové vazbě, vysázené skvostnou Garamondovou antikvou, a to za celých 70 Kč. V mnichovské aukci se cena vyšplhala na 4600 marek. Vědomosti a znalosti se prostě vyplácejí…

Při té příležitosti se musím zmínit o jednom naučení mého otce, tedy mít u sebe neustále připravenou hotovost na případný nákup nějakého toho předmětu sběratelského zájmu. Dodávám však: doslova u sebe. Jednou se totiž u otce zastavil jeden sběratel a nabídl mu starý tisk v pergamenové vazbě. Otec mne zavolal do svého křídla domu, abych se na knihu přišel podívat. Kniha to byla nepříliš zajímavá, ovšem na vazbě se skvělo dosud neznámé supralibros Rudolfa II.! Požadovaná cena činila 500 Kč. Šel jsem tedy pro peníze, a když jsem se vrátil, pravil mi otec, že sběratel si ještě vzpomněl, že se musí zastavit u příbuzných, takže odejel, nicméně cestou zpět se s knihou ještě zastaví. Zastavil se, ovšem už bez knihy, neboť se u příbuzných setkal s jedním starožitníkem, který od něho knihu promptně koupil…

U sebe, mít peníze vždy u sebe!

Knihy, obzvláště bibliofilské

Kdysi jsem útržkovitě zaslechl větu z jakéhosi pořadu v rozhlasu: jistý antikvář se zmiňoval o jednom svém zákazníkovi, starém pánovi, který při prohlížení a výběru knih v jeho krámě některé staré knihy láskyplně očichával. Což ve mně vybudilo spoustu a spoustu asociací. Jsem už půlstoletí členem Spolku českých bibliofilů, ovšem krásné tisky, umělecké vazby a zajímavé knihy vůbec, vyhledávám a shromažďuji už o nějaký ten rok déle, takže toho starého pána zcela chápu. Také, narazím-li na knihu, ze které přímo vyzařuje, že byla od počátku do konce vytvářena s láskou, vnímám ji všemi smysly.

Pominu-li totiž (ač bych rozhodně neměl) tvůrce textu či případně překladatele, kochám se hlavně řemeslnou prací tvůrců: typografa, který vybral k textu a k celkové podobě knihy přiměřený typ a velikost písma (a vězte, že je to velký kus vědění a umění), hlavně však ručně, láskyplně, s veškerými po generace přenášenými a zdokonalovanými zkušenostmi, sázel a prokládal litery tak, že každá stránka působila a stále působí klidně, ústrojně, stejnoměrně až hebce, bez slitých či řídkých míst, prostě kochám se dokonalostí ruční sazby. Také pochvalně pokyvuji hlavou nad prací tiskaře, nad sytostí barev a výběru papíru, kterému musel tiskař též věnovat nemalou pozornost: jeho struktuře, gramáži, barvě, ssavosti (jak se dříve krásně, zvukomalebně, psalo), jeho klížení a spoustě a spoustě dalších důležitých vlastností.

Ilustrátor pak musel nejenom přečíst, ale hlavně pochopit podstatu a poslání díla, a byl-li to skutečný umělec hodný toho jména, dokázal několika dřevoryty, dřevořezy, litografiemi, lepty či mezzotintami kongeniálně podtrhnout, pozvednout, vyzdvihnout ilustrované dílo.

Mistr knihvazač poté jistě s láskou a zaujetím vybíral vhodný marokén, pergamen či plátno, předsádky i kapitálky, také jistě dlouze přemýšlel nad celkovým dojmem z vazby a její výzdoby, aby tato opět podtrhla svázaný text.

A knihkupec, mající pak tento skvost v prodeji, určitě nehledal zákazníka za každou cenu, ale někoho, jenž toto komplexní dílo (Gesamtkunstwerk, jak výstižně říkají Němci) nejen ocení, ale též se o ně bude s láskou starat, neboť jen tak mu bude trvale přinášet radost a potěšení. Ba možná ten knihkupec nad tou knihou také přemýšlel o tom, co za utržený peníz koupí pro radost a potěšení paní svého srdce…

A věřte tomu nebo ne, veškerá ta práce, péče, veškerá ta láskyplná starost všech, kteří se na té knize podíleli, v ní trvale zůstává a přetrvává: proto můžete laskat očima nádhernou, dokonalou sazbu, proto můžete téměř eroticky ohmatávat bříšky prstů strukturu papíru, vystouplý reliéf hlubotiskových ilustrací nebo hebkost kozinky, proto můžete čichat k nádherné směsce vůní starého papíru (a přírodního klihu či křídy), fermežových barev, jemně vydělané kůže a dalších vůní (sem tam jsou dokonce špalíčky starých knih prchavě navoněny květy, jež si zamilované čtenářky ukládaly a lisovaly mezi stránkami) a veškerá ta vynaložená péče, znalost, veškerá řemeslná láska, veškerý um, vyzařuje nemalé množství velmi pozitivní energie, která vás nabíjí, ozvláštňuje a nikdy, nikdy z tohoto světa nezmizí.

O knihách v domácnostech jsem kdysi napsal následující text:

V moderních, tedy spíše módních časopisech o bydlení mne znovu a znovu fascinují studenočumákovské domy a byty, plné skleněných a nerezových schodů, přepážek a obkladů, v nichž každý kus nábytku a každá věc na něm má své absolutní místo a jakýkoliv jejich posun, jakákoliv jiná věc (o lidech a zvláště dětech ani nemluvě), by způsobila neuvěřitelný a trvalý nepořádek a chaos. V těchto domech a bytech se zásadně nenacházejí knížky, jen časopisy v exkluzívních superlesklých obálkách, umně rozložené na stolečku mezi dvěma křesly, na nichž se na první pohled nedá sedět. Vlastně ne zásadně, někdy se zde přece jen nachází pár dokonale vyrovnaných monografií význačných světových umělců z nakladatelství Taschen na extravagantní polici na jinak prázdné šedošedé stěně.

V reálných bytech to ovšem vypadá jinak.

Někde se krčí jen pár nenápadných a obtížně identifikovatelných knížek na stolku či poličce poblíž televize nebo pohovky (což prostorově obvykle splývá): podezřívám pak majitele, že jde o knižní podobu oblíbených televizních seriálů, nějakého toho Viewegha, McDonalda to české literatury, nebo nějakou tu brožovanou detektivku (nic proti nim!), ale prokázat to nemohu. Také jejich ložnicové literární fondy jsou mi vesměs nedostupné.

Ve starých, tradičně učitelských rodinách je pak možno téměř vždy nalézt původní, vzorně vyrovnanou knihovnu po předcích se skvostně svázaným Mistrem Jiráskem a jinými klasiky, ze zadních do předních řad pak opět doputovavším T. G. Masarykem a Edvardem Benešem (Čapkovy Hovory s TGM, Hitchcockův Zasvětil jsem život míru či tmavomodrý Benešův třísvazek Světová válka a naše revoluce jsou téměř nutností), do zadních řad nebo do sběru naopak doputovaly Nejedlého a Gottwaldovy spisy a další budovatelské romány a brožury. To vše doplněno podle věku obyvatel bytu buď neúplnou edicí Světová próza, prvními vydáními Hrabala, Párala a dalších, nověji pak bývá k vidění zvláštní směska, kupříkladu Umberto Eco (většinou ovšem jen Jméno růže), Robert Fulghum, Brownova Šifra mistra Leonarda a další a další „musy“. Tento seznam lze v toku času neustále doplňovat…

V ještě tradičnějších a bohatších učitelských rodinách pak nechybí Ottův slovník naučný, Sedláčkovy Hrady a zámky království českého, desetidílná Československá vlastivěda, případně další slovutné subskribce.

V rodinách tradičně právnických k výše zmíněnému přibývají zaprášené svazky sbírek zákonů, v rodinách spíše průmyslnických pak spousta zastaralých slovníků a technických příruček, logaritmických a jiných tabulek a baťovským duchem prostoupených pamětí velikánů průmyslu, slohem k nečtení.

V menším počtu bytů se nachází skutečná knihovna — místnost s menším či větším počtem skříní, skříněk a poliček, přeplněných ba přetékajících stovkami ba tisíci knih — z jejich skladby si pochopitelně o majiteli či majitelích bytů můžete udělat obrázek téměř rentgenový.

Také vlastním takovou obrovskou, už dvougenerační knihovnu. Strávil jsem v ní mnohé a mnohé krásné chvíle, ale s přibývajícím věkem a snad i zkušenostmi z četby se pomalu, ale jistě dopracovávám k poznání, že mi vlastně k životu stačí knih jen pár — vlastně nakonec úplně jedna. Což v mém případě není bible, ale kniha anglického humoristy Jeroma Klapky Jeroma Tři muži ve člunu (o psu nemluvě), o níž tvrdím, že je jako bible: kdo v ní umí číst, nalezne v ní vše.

Na důkaz citát z této mé knihy knih:

„Aby byla tvoje lodička života lehká, nalož jen to, co potřebuješ — domov a prosté radosti, jednoho či dva přátele hodné toho jména, někoho koho miluješ a kdo miluje tebe, kočku, psa, jednu či dvě dýmky, dostatek jídla a oblečení a víc než dostatek pití, protože žízeň je zatrolená věc.“

Vydávání bibliofilií mne nikdy příliš nelákalo, ovšem jeden nakladatelský počin jsem přesto učinil. V sedmdesátých a osmdesátých letech jsem využil svého přátelství s mnoha grafiky a malíři, vždy vytvořil (s pomocí elektrického psacího stroje) knížečku na losínském ručním papíru se třemi básněmi ve vlastním překladu a ponechal v ní prázdný frontispis, který mi pak přátelé vyzdobili svými kresbami.

Nazval jsem tu edici, vydávanou pochopitelně vždy jen v jednom jediném exempláři, „Verba et imago“ a s potěšením si čas od času opět prohlížím kresby Arnošta Paderlíka, Ludmily Jiřincové, Josefa Lieslera, Jiřího Anderleho, Josefa Istlera, Vladimíra Suchánka, Josefa Kábrta, Josefa Velčovského a mnoha a mnoha dalších. Bohužel jich už je většina v malířském nebi…

Knižní vazby

Sběratelství uměleckých knižních vazeb ve mně, jak jinak, vybudil můj otec, který se dobře znal s pražským knihvazačem Karlem Dudeškem a čas od času od něj nějakou z jeho ušlechtilých vazeb koupil. Pokračoval jsem pak sám, dokonce jsem během studií v Olomouci chodil po večerech pomáhat univerzitnímu knihvazači panu Slavíčkovi do jeho oficíny; dodnes mám v knihovně několik svých vazeb. Postupně jsem se seznámil s mnoha českými uměleckými knihvazači, strávil s nimi mnoho krásných a zajímavých chvil a nechal si od nich svázat nejeden knižní skvost.

Ex libris

Od knih je k ex libris opravdu jen velmi malý krůček, takže se nelze divit, že jsem jej záhy udělal. Na rozdíl od velké většiny sběratelů ex libris jsem je však nejen sbíral, ale ta svoje poctivě vylepoval do vybraných knih. Seznámil jsem se na všech těch výměnných setkáních a exlibristických kongresech s mnoha českými i zahraničními grafiky a s mnoha z nich udržuji přátelský vztah dodnes, byť už se tomuto koníčku léta aktivně nevěnuji.

Což bylo způsobeno tím, že jsme s otcem jednou koupili od předválečného sběratele ohromnou sbírku, čítající přes 200 tisíc kusů a drahně volného času pak trávili tříděním, paspartováním a oddělováním zrn od plev. Mezi skvosty sbírky patřila hlavně německá a španělská secesní grafika, ale též miniskvosty mnoha význačných českých tvůrců. Sbírku jsem nakonec prodal, když jsem financoval přestavbu domu a ponechal si jen malou část autorů, kteří mi přirostli k srdci.

Také jsem si v té době založil „Typář české drobné grafiky“, který stále doplňuji: vybral jsem a zapaspartoval ex libris a novoročenky českých autorů, pro ně co nejtypičtější námětem a grafickou technikou, a abecedně je uspořádal. Ten řádně doplňuji podnes.

Mařákovci

Neustále se opakuji, ale ke studování a sbírání obrazů Mařákovy školy mne přivedl opět otec, velký milovník obrazů, byť neměl tak vyhraněný zájem jako já. Když jsem byl malý kluk, často jsem vídával otce, jak nehnutě stojí dlouhou chvíli před některým z obrazů, mlčky, jakoby duchem nepřítomen, jen s jakýmsi zvláštním, nenápadným, nezemským úsměvem ve tváři. Nikdy jsem nenašel odvahu zeptat se ho, proč tak činí, ale jednou, už v mé dospělosti, mi to řekl sám: když má nějaké chmury či přemíru práce, „vstoupí“ na chvíli do svého oblíbeného obrazu, prochází se v něm, odpočívá a nabíjí se energií, aby se po čase osvěžen vrátil zpátky do reality.

Také mne to naučil a často jsme pak spolu vstupovali do obrazů a mlčky se jimi procházeli pospolu.

V toku času jsem vybudoval velkou sbírku, v duchu nazvanou „Česká krajina v proměnách ročních období“, i výstavu jsem plánoval. Rozvod pak způsobil její roztržení. Smířil jsem se s tím kupodivu lehce, opět zásluhou svého moudrého otce, který mi vštípil do hlavy zásadu: „Aby mohly sbírky vznikat, musí také některé zanikat.“

S obrazy jsem, na rozdíl od ostatních starožitností, nikdy neobchodoval, vždy jsem kupoval jen ty, které jsem mohl vhodně umístit do sbírky a do interiéru, aniž bych vytvářel domácí muzeum či galerii, v níž by bylo nevlídné žít.

Film

Za mého útlého mládí bylo v Zábřeze kino v divadelním sále Sokolovny a dodnes si vzpomínám na zvláštní atmosféru, která zde panovala: řady židlí na podlaze v rovině, neustále popostrkované osobami menšího vzrůstu tak, aby mezi rameny lidí sedících před nimi alespoň něco viděly, stoupající prach ve světelném kuželu promítačky, do kterého puberťáci z balkonu s potěšením házeli různé papírky, pokladní pan Horníček, chodící v přestávce uličkou a rozprašující ruční pumpičkou mezi lidi dezinfekční „lesní vůni“ a sem tam na plátně zajímavý efekt, když se zadrhl film v promítačce a začala se v něm propalovat díra.

Nové kino bylo už širokoúhlé, na svoji dobu skvěle zařízené, a protože v Zábřeze tehdy sídlila Střední škola automobilové dopravy a desítky hochů byly častými návštěvníky kina, záhy se otevřelo ve staré Turnhalle další kino Svět. Ráj pro milovníky pohyblivých obrázků, včetně sobotního představení Čas, řady krátkých naučných filmů zakončených nějakou tou groteskou, a nedělního dopoledního představení Klubíčko s krátkými filmy pro děti. Zahraniční filmy byly pak všechny otitulkované, což nás donutilo naučit se záhy číst velmi svižným tempem. Film se tak stal zcela nedílnou součástí mého života.

Vše vygradovalo v sedmdesátých letech, kdy jsem se stal shodou okolností předsedou místního filmového klubu a zastával tuto funkci až do roku 1989, kdy jsem na čas zmizel do Prahy. Největším problémem bylo vždy sehnat ucházející repertoár, aby nešlo jen o zcela vyhraněné filmy pro vyhraněné diváky, což se naštěstí zásluhou kontaktů ve filmovém archivu dařilo. Jeden příklad za všechny: chtěl jsem zpestřit program nějakou holywoodskou „podívanou“, a protože jsem věděl, že v archivu odpočívá film Velký útěk se Stevem McQueenem, který ovšem nešel do distribuce, rozhodl jsem se jednat.

Využil jsem toho, že v blízkém Svébohově se narodil Arnošt Valenta, přímý účastník slavného útěku letců z tábora v Saganu. Navštívil jsem tedy místního předsedu Svazu protifašistických bojovníků a s vědomím toho, že západní odboj je stále tabu, jsem mu se smutkem v hlase řekl, že bych sice potřeboval pro Filmový archiv jeho doporučení, jsem si však zároveň vědom toho, že je příliš malým pánem, aby mi je mohl dát. To zabralo. „Pche!“ pravil a orazítkoval mi připravené doporučení.

Film nebyl otitulkován ani nadabován a obě naplánovaná představení živě překládal Petr Pujman, kterého dopravil do kina v ohromné sněhové vánici, a tedy se zpožděním, místní taxikář pan Taussig, otec historika filmu Pavla Taussiga. Osazenstvo dvou zvláštních autobusů ze Svébohova se však konečně dočkalo.

Samozřejmě, že šlo o velice nehistorickou průměrnou podívanou, ovšem ta svůj účel zcela splnila: přitáhla do filmového klubu další členy na mnohem náročnější filmy.

Bavilo mne též kombinovat filmovou podívanou s jiným uměním, kupříkladu s výstavou Bornových kreseb z večerníčků, které se promítaly před hlavním představením, další promítání zase doprovázela výstava kreseb Zdeňka Smetany, zakončená besedou s tvůrcem. Vidět slavné večerníčkovské postavy na velkém plátně namísto na tehdejších malých televizních obrazovkách byl pro diváky velmi zajímavý zážitek. Také besedy s herci a režiséry byly velmi populární a vděčné.

Vídával jsem tehdy na 300—350 filmů ročně, neboť absolvování letních a zimních filmových škol a víkendových seminářů mimo pravidelné návštěvy kina, bylo samozřejmostí.

Po dlouhé pauze dnes opět v uvádění filmů v místním filmovém klubu pokračuji, byť už je dnes návštěvnost značně menší, neboť lákadel, kterak trávit volný čas značně přibylo a také jakýsi málem „protirežimní“ pel tehdejší klubové činnosti pominul.

Překládání, a to nejen poezie

V roce 1973 jsem se prostřednictvím Spolku českých bibliofilů a jeho olomouckých členů poprvé setkal s panem Otou Františkem Bablerem, jinak také OFB, polyglotem, slavným překladatelem Danteho Božské komedie a mnoha dalších děl ze spousty jazyků, hlavně však skvělým člověkem a společníkem.

Jednou jsem od něho dostal k Novému roku malou brožovanou knížečku českých překladů Rilkeho básně Der Herbstag (včetně překladu jeho, pochopitelně) a velmi mne zaujalo, jak dramaticky rozdílné překlady mohou být.

Nerozvážně jsem zasedl k psacímu stolu a pustil se do překladu vlastního, který zněl:

Pane: Už bylo dost horkého léta!
Hodiny sluneční přikryj svým stínem
a venku v polích ať jen vítr létá.

Plody poslední nech mízou naplnit,
dva dopřej jim co nejjižnější dny,
donuť je dozrát, ať máš ještě kdy
opojnou sladkost do těžkých vín vlít.

Kdo dům teď nemá, už nemůže jej mít.
Kdo teď je sám, už nenajde si paní,
a bude bdít a číst, psát dlouhá psaní,
štván bude sem tam, nenajde nikde klid,
jak listí v alejích — a bez ustání.

Docela hrůza, dnes už to vím…

Pak jsem napsal panu OFB dopis a přiložil překlad, to aby jej neopomenul, kdyby náhodou chtěl vydat tu knížečku znovu. Asi za deset dnů přišla tlustá obálka snad s patnácti stránkami popsanými jeho úhledným písmem a mým překladem, hustě okomentovaným červeným inkoustem jak školní diktát. Samozřejmě, že na tom překladu nenechal nit suchou! Za podpis OFB však připsal: p.s.: Ale nevzdávejte to!

A tak jsem překlad piloval a při různých výletech Spolku bibliofilů jsem se vždy procházel s ním, pomáhal mu do kopců a schodů a neustále si s ním povídal o zákonitostech a nástrahách překládání. Vždy další verzi překladu jsem mu promptně zaslal, červených poznámek a vykřičníků ubývalo, až jednou dorazil jen korespondenční lístek s textem: To už by šlo tisknout! OFB.

Zde ten odsouhlasený překlad máte:

Je, Pane, čas: dals létu příliš hřát!
Teď na slunečních hodinách stín zanech
a venku v lánech dopřej větrům vát.

Všem pozdním plodům oblou plnost vnuť,
dvou jižních dnů jim ještě dopřej krásu,
ať dozrají, pak budeš mít dost času
dát do těžkých vín jejich sladkou chuť.

Kdo nemá dům, už nebude jej mít,
kdo teď je sám, už nenajde si paní,
bdít bude, číst, psát smutně dlouhá psaní,
sem tam se toulat, nepozná už klid,
jak listí u cest, hnané bez ustání.

Sem tam jsem jej ovšem schválně trošku popíchl. Když mi citoval slova Bohumila Markalouse (Jaromíra Johna), že říci „to go to drink“ nebo „trinken gehen“ docela jde, ovšem české „jíti píti“ je zločin a obzvláště verše končící na -í by se měly zakázat, schválně jsem přeložil jeden Shakespearův sonet jen verši končícími na -í. Ten ovšem byl určen jen panu OFB, takže si jej nepřečtete…

Nicméně nejkrásnější vzpomínka na pana Bablera je zároveň spojená se smutným okamžikem jeho smrti. Nedlouho po pohřbu mne oslovila jedna společná známá z olomouckého archivu, kterému pan OFB odkázal svoji literární pozůstalost a předala mi dopis, mně adresovaný, který již nestačil odeslat. Uvnitř na mne čekalo nádherné pohlazení duše: podzimně zabarvený dubový lístek a na něm černou tuší jeho charakteristickým písmem napsaná slova: Ponoř se do proudu, který pomíjí, až narazíš na skálu, která trvá. OFB

Anglicky jsem se začal učit až někdy kolem pětatřiceti, a to poněkud náhodně, zásluhou jedné ze svých pacientek. Paní Vachutková, rozená Anne Upton, byla manželka bývalého českého vojáka v Anglii, jehož závratně se vyvíjející kariéru definitivně pohřbil únor 1948. Nabídla mi, abych k nim jednou týdně docházel na čaj a kus řeči, takže jsem se naučil obstojně anglicky tím nejpříjemnějším způsobem.

Některé její životní historky byly skutečně kouzelné, byť jejich základem byla velmi nepříjemná doba. Po únoru 1948 ji s manželem násilně vystěhovali na polorozpadlý statek, kde pak léta žili. Psávala pravidelně bratrovi do Anglie a pochopitelně zlehčovala svoji situaci, jen aby mu nepřidělávala starosti. Když mu jednou napsala, že mají v domě tři toalety (suché latríny u statku, výměnku a stáji), obdivně jí gratuloval k získání tak skvělého domu.

Jednou se její slepice dostaly na sousední dvůr a smíchaly se s tamními. Když přišla požádat lakomou sousedku o svolení sehnat je zpátky domů, ta ironicky pronesla: „Když si ty svoje poznáte…“ Tu paní Vachutková zavolala: „Come on, girls, come on!“ a z hejna vyběhl tucet slepic k jejím nohám. Odkráčela hrdě se svými slepicemi, zanechávajíc zcela konsternovanou sousedku za sebou.

Ale abych se vrátil k překládání: moje letité stýkání a potýkání s panem Shakespearem započalo vlastně oklikou: coby sběratel ex libris a drobné grafiky jsem pokládal za samozřejmou povinnost rozeslat každoročně v závěru roku přátelům — sběratelům grafické novoročenky. Několik let je pro mne vytvářel, vždy s tříkrálovým motivem, staroříšský Michael Florian. V roce 1984 bohužel zemřel a já stál před problémem, jak dál. Několik let je ryla do linolea moje malá dcera (většinou šlo o domácí zátiší s kočkou), pak jsem se však rozhodl po vzoru některých přátel — sběratelů doplnit grafickou novoročenku nějakými příhodnými verši. Při pátrání jsem narazil na XV. Shakespearův sonet o ubíhajícím času, přeložil jej, doplnil grafikou přítele malíře Lubiče a rozeslal.

Příští rok jsem přeložil další Shakespearův sonet doplněný další grafikou a chtěl tak pár let pokračovat, abych nakonec s poslední rozeslal přebal, do kterého by šly novoročenky vložit, takže by vznikl půvabný soubor.

Osud však rozhodl jinak: ještě jsem s přáním hezkého roku 1989 rozeslal slavný sonet LXVI., doplněný provokativní Lubičovou grafikou s motivem funkcionáře z Abuladzeho filmu Pokání, drtícího krásu kolem, na příští novoročenku však už nezbyl čas.

Jsem unavený, nechce se mi žít,
když lumpovi se metál připíná
a nuzná nicka chce se dobře mít
a čistou víru každý proklíná
a zlatý věnec zdobí ničemu
a dívčí cudnost špatně končívá
a dokonalost není k ničemu
a vláda v slabých rukou spočívá
a úřad bdí nad tvůrčí čistotou
a rozhodují blbci s tituly
a nazývají pravdu prostotou
a dobro k veslu zla si přikuli:
vším znavený bych smrt měl lehce brát,
však opustil bych i tu, co mám rád.

K této novoročence se váže zajímavá historka. Šumperská tiskárna mi novoročenky vždy tiskla bez jakéhokoliv povolení, tentokrát však pan vedoucí prohlásil, že se nenechá zavřít a na tento tisk musím donést povolení odboru kultury ONV. Času bylo dost, a tak jsem zlomyslně napsal žádost, přiložil nátisk a v doprovodném dopisu zdůraznil, že jde o 400 let staré Shakespearovy verše. Záhy jsem dostal odpověď, že není v kompetenci ONV rozhodnout, ať se obrátím na kraj do Ostravy. Odtud opět promptně přišla odpověď, že není v kompetenci KNV, ale ministerstva rozhodnout… Ministerstvo pak rázně odpovědělo, že na drobné grafiky povolení netřeba, pokud jsou ovšem obsahu ideově nezávadného…

Tiskárně to kupodivu stačilo, a tak novoročenka vyšla, stala se velmi populární a lidé si opisovali nadčasová Shakespearova slova.

Krátký čas nato jsem se na bienále knižní vazby v Kroměříži náhodně sešel s Milanem Friedlem, hybným duchem Lyry Pragensis, který mne ihned odchytil a jal se přesvědčovat, abych Shakespearovy sonety přeložil všechny, že je rád vydá. Frajersky jsem mu to slíbil, aniž bych si v tu chvíli uvědomil, že je jich sto padesát čtyři.

Nicméně, jak čas ubýval a přeložených sonetů přibývalo, byl jsem si jist, že to nakonec do slíbeného termínu zvládnu. Ba dokonce mi v době, kdy už mi jich zbývalo přeložit jen pár, přišlo líto, že krásné stýkání a potýkání s panem Shakespearem skončí. A jednou, když jsem za listopadové mlhy běžel po hrázi místního rybníka a silueta postavy v dáli přede mnou náhle zmizela v mlze, jsem po návratu domů usedl ke stolu a napsal sonet CLV, který jsem pak v některých vydáních použil místo doslovu.

Když poprvé jste moji cestu zkřížil,
já neznal jsem Vás, byl jsem příliš mlád,
čas mužnosti však velice nás sblížil,
vždyť věděl jsem už, co to je mít rád.
Až mnohem později měl jsem chvíli času
Váš vzletný jazyk trošku ovládnout:
pak pochopil jsem Vašich veršů krásu
a upadnul do nejpevnějších pout.
Že překládám ty verše pro svou milou,
náš krásný vztah tak divný konec vzal?
Ač zdržuji Vás veškerou svou silou,
Vy s každým veršem prcháte mi v dál.
Už v nedohlednu mizí Vaše záda
a do mé duše samota se vkrádá.

Moje nevěrná duše ovšem ten pocit samoty vyřešila záhy: objevil jsem půvab veršů pana Keatse, Shelleyho, Barret Browningové a spousty a spousty dalších…

Se Shakespearovými sonety jsem dokonce koncem osmdesátých let minulého století vyhrál celostátní soutěž mladých a začínajících překladatelů a záhy ještě jednou s překladem Poeova Krkavce. Kdeže loňské sněhy jsou…

Vlastní tvorba

Co se týká vlastní tvorby, vyjmu-li vyžádané novinové a časopisecké články, nepíšu nic s výhledem následného oblažení veřejnosti, ale z čiré radosti z tvorby. Na konci knihy si v případě zájmu můžete něco z ní nalistovat.

Kočky

Půlku mého života se v rodině nevyskytovala žádná domácí zvířata, neboť matka měla panický strach ze psů (za války se na ni vrhl utržený dobrman, kterého musel strážný zastřelit) a otec také nebyl milovníkem zvířat, což zřejmě tito tvorové zlomyslně tušili: k mámě se přátelsky hnal každý oříšek, kvůli kterému byla ochotna obejít cestou do práce dva bloky anebo, když jsme jednou seděli a pokuřovali v atriu a otec vykládal jakousi historku z mládí, již zakončil slovy „A nejvíc nesnáším černé kočky!“, zjevila se náhle odnikud kočka černá jako uhel a skočila mu do klína. Tehdy jsem ještě nevěděl, že jsou to pekelnice, které se umí zhmotnit a zmizet na jakémkoli místě…

První kočka ze sousedství, pochopitelně černá, se k nám přišla jednoho zimního dne ohřát, a protože dostala smetanu a zalíbilo se jí polehávat na mřížce topení, chodívala k nám pak pravidelně. Byla to veliká, mohutná zasloužilá matka se spokojeným předením připomínajícím brumlání, i překřtili jsme ji na Brumhildu, záhy pak Brunhildu. Jednou se přišla pochlubit s koťaty a po její návštěvě jsem neustále slyšel vzdálené úzkostné kočičí mňoukání, ale žádné kotě jsem nikde neobjevil. Až druhý den jsem náhodně našel na sklepních schodech hladové a promrzlé kotě, které vlezlo okénkem dovnitř, ale už se nemohlo dostat ven. Vypiplal jsem je jak vlastní matka, a tak se Kriemhilda stala mým nerozlučným společníkem, neboť její setkání s Brunhildou bylo sice dojemné, ale ta ponechala svoji dceru už u mne. Jak jsem se později dozvěděl od sousedky, jejím otcem byl mohutný jednooký kocour jménem Joffrey (jak jinak). Prožili jsme spolu nezapomenutelné chvíle, bohužel ji jednoho dne srazilo při přebíhání přes cestu auto.

Dalším členem domácnosti se stala její dcera Siegelinda, černá kočka s bílou náprsenkou a tlapkami, povahy poněkud zlomyslné a nevypočitatelné, která však u nás za stálého stýkání a potýkání zůstala léta a léta.

Po asi dvou letech bez kočky se náhle objevilo na terase krásné černé kotě, určitě další potomek Brunhildy v řadě, a okamžitě se rozhodlo, že u nás zůstane. Gotelinde (aby zůstalo u těch Nibelungů) je její jméno a je to ta nejpohodovější kočka na světě, bez níž si domácnost už nedovedeme vůbec představit. Samozřejmě se umí kdekoliv zjevovat a mizet ve zlomku vteřiny a má také neuvěřitelné lékařské schopnosti: když mne jednou postihl v levé kyčli příšerně bolestivý zánět tíhového váčku, ihned přišla a lehla si přesně na bolestivé místo, což přineslo takové uklidnění, že jsem usnul a jen s mírnou bolestí ráno odpajdal k lékaři. Samozřejmě, že to lze vysvětlit racionálně tím, že kočka intuitivně jde za teplem vyvolaným zánětem a prohřátí a statická elektřina ze srsti pak udělají své. Vždyť obdobně se využívá ve vinných sklepech tzv. Kellerkatze (vyslovte huhňavě Kolrkoce), jak dosvědčuje prastarý nápis v jednom vinném sklepě v rakouském Langenlois:

Černá kočka, to je zcela jisto,
nejteplejší sud má za své místo.
Dobře ví, že po veškeré časy,
nejlepší jen víno bujně kvasí.
Znalci vína k poznání to stačí:
černá kočka dobré víno značí.

Jenže takto jednoduché a nezajímavě racionální to určitě není! Gotelinde o tom dozajista ví své, ovšem nechává si to prozatím pro sebe.

Dívky

Abych vysvětlil název následného povídání: pokládám všechny příslušnice krásného pohlaví za dívky, za což zřejmě může děda Franke, který své ženě říkal „děvče“ až do smrti.

Na krásu žen mám stejná měřítka, jako na krásu architektury, užitého umění, hudby, soch či obrazů: nestačí mi povrchní, přečasto kýčovitá krása na první pohled, která se ovšem na pohled druhý a další rychle okouká a pak už jen otravně nudí.

Ostatně, slavný skotský filozof, ekonom a historik David Hume řekl už v roce 1745, že existuje krása, která je nápadná a povrchní, takže se líbí okamžitě, avšak posléze, ukáže-li se, že neodpovídá skutečnému projevu rozumu či vášně, brzy omrzí a my ji s opovržením odmítneme nebo budeme přinejmenším považovat za zcela podřadnou.

Mnohem více tedy dám na „celkový umělecký dojem“, byť to často znamená dát si tu námahu a čas se do objektu „vkoukat“. Poznat jej. Polaskat se nejen očima, ale i ušima a pochopitelně čichem, neboť dívka, která mi „nevoní“, jejíž feromony mne nepřitahují, mne nenaláká sebekrásnější tvářičkou a sebedelšíma nohama. Budou-li uši trpět nepříjemným ječivým hlasem, nepomůže sebeklenutější hrudník a sebeprotáhlejší labutí šíje. A hlubší vrásky od neustálého smíchu jsou mi stokrát milejší, než zabotoxované linky kol zlostných úst.

Přijdou-li si všechny mé smysly na své, stojím nad takovou dívkou chvíli ve stejně němém úžasu jako nad Vermeerovým plátnem, Michelangelovou sochou, Wrightovou vilou či Haydnovým smyčcovým kvartetem.

Jak už jsem napsal, snažím se vše, včetně dívek, vždy vnímat všemi smysly a příjemné vjemy si takto ukládat do paměti. Což má svoje nepopiratelné výhody. Kupříkladu jednou v neděli dopoledne (bylo to koncem 50. let) jsem vyšel s jednou stejně starou dívkou do lesních strání nad nádherným údolím Moravské Sázavy, více platonicky zamilován do jejího účesu, tehdy módního ohonu zvaného Pferdschwanz, než do ní, a cestou jsem nasbíral do dlaně ty nejkrásněji vyzrálé jahody. Chtěl jsem jí je přesypat do dlaně, ale chytla mne za zápěstí a pomalu je sebrala hebkými rty rovnou z mé chvějící se dlaně.

Ještě dnes mi stačí, abych zavřel oči a opět cítím vůni jehličí, teplý vánek v obličeji, vůni červencem rozehřáté dívčí kůže a její hebké rty v dlani… a doufám, že tato a podobné vzpomínky mi z mysli nikdy nevymizí.

Říkám-li všemi smysly, pak myslím všemi smysly.

To byl jednou krásný letní den a já si vyšel ze své pražské kanceláře trochu si protáhnout záda. Na rohu v ovocném baru jsem si koupil vanilkovou zmrzlinu a posadil se uprostřed Václavského náměstí na takovou tu nízkou čtvercovou lavičku (možná jsou tam stále). Vedle seděla, natočená ke mně bokem, jakási dlouhovlasá, dlouhonohá blondýnka a dodnes netuším, zda to bylo tím rozmarným létem, krásným opálením její kůže nebo mrakem feromonů, který ji neviditelně obklopoval, že jsem jí v náhlém popudu přejel tím kornoutkem zmrzliny po ramenu a slízl ji.

V tom okamžiku mi však došlo, že nejpravděpodobnější reakcí, kterou mohu očekávat, bude slovní či fyzický atak, přinejmenším z leknutí.

Kupodivu se dívka otočila docela v klidu, usmála se na mne překrásným úsměvem a pravila: „To ale vůbec nebyl nepříjemný pocit!“

Nicméně, víckrát jsem to raději nezkoušel, a tak jsem na rozpacích, zda vám něco podobného mohu bez znalosti dozajista neexistujících statistických údajů o případných reakcích doporučit.

Také psaní zamilovaných dopisů dívkám byl a je můj velice oblíbený literární žánr; tady je jedna letitá ukázka, krátký dopis dívce, kterou jsem si posléze vzal:

„Má milá, kdysi a kdesi jsem četl, že nejhroznější okamžik v dějinách horrorové literatury je scéna ze Stevensonova Podivuhodného případu doktora Jekylla a pana Hyda, kdy se doktor Jekyll ráno probouzí a vidí na peřině starou a pokroucenou ruku pana Hyda.

Nevím, snad ano…

Od včerejška ovšem vím, co je to nejkrásnější pocit v normálním životě. Když jsem se dnes ráno probudil a uviděl na dece tvé opálené rameno a krásné, nejkrásnější ňadro, co znám.

To jen, abys věděla…“

Samozřejmě platí staré české přísloví, že drzé čelo je lepší než poplužní dvůr, konkrétněji řečeno, že zdravá dávka sebevědomí udělá i v kontaktech s dívkami své. Na důkaz přidám jednu dávnou historku.

Důležité okolnosti byly, že jsem byl „mlád a vesel“, zdraví mi sloužilo, v ordinaci bylo též poklidno, úspěšně jsem trénoval na svůj první maraton a zrovna jsem koupil a s pěkným ziskem prodal velkou sbírku známek. Sebevědomí mělo tedy hody. K tomu se přidala jedna drobná, zdánlivě nedůležitá okolnost, jakýsi katalyzátor následujícího: šlo o vtip, který mi toho dne vyprávěl kolega dětský lékař:

Muž se otravuje na večírku, a tak si vyhlédne krásnou přítomnou, přitočí se k ní a povídá: „Tady je docela otrava a já mám kousek odtud byt. Nechcete tam zajít a pomilovat se?“

V tom se otočí vedle stojící muž a sklotříštivým hlasem praví: „Co si to, chlape, dovolujete? To vám ještě žádná nedala pár facek?“

Odpověď přišla briskně: „No, jedna ano, ale ostatní se mnou vždycky šly…“

Tak.

I stalo se, že jsem za krátký čas absolvoval jakýsi klasický, tedy nudný večírek s mizerným bufetem, se zteplalým nasládlým vínem a reprodukovanou hudbou tak hlasitou, že se nedalo téměř povídat. V okamžiku, kdy jsem uviděl ve shluku lidí krásnou, vysokou, zcela neznámou dívku v dlouhých těsných úpletových šatech (kdyby si dala byť jen jedno jediné očko nebo hrášek, bylo by to vidět,) se mi, jak jinak, vybavil ten nedávno vyprávěný vtip.

Přiznávám, že žádný dlouhý vnitřní boj jsem nesváděl; viz ty shora popsané důvody dostatku sebevědomí. Vystartoval jsem tedy jako ohař po čerstvé stopě, přitočil se ke krásce, pozvedl skleničku a ležérním hlasem pravil: „Slečno, je tu docela otrava, že ano? Bydlím tady kousek a jsem zrovna sám doma. Co takhle tam zajít ke mně a namísto tady té nudné otravy se krásně pomilovat?“

Ztuhla, a upřeně a poněkud nevěřícně se na mne podívala. Ten pohled trval dlouho, předlouho, určitě celé tři vteřiny.

Pak vydechla, lehce se usmála a s jiskřičkami v očích pravila: „Musím si vyzvednout v šatně kabát…“

Homo politicus

Politické debaty a rozepře měly v naší rodině letitou tradici, což bylo způsobeno existencí jedné části širší rodiny, která byla názorově zřetelně levičácká a stranou protivnou, kterou zastupoval můj otec. Tradiční Vánoce pak probíhaly tak, že obě strany nedočkavě čekaly na zakončení slavnostní večeře a rozdílení dárků, aby se pak mohly u skleničky vášnivě přít o současných i minulých politických dějích a zvratech. Škola argumentace a protiargumentace to byla skvělá, byť jsem se většinou do těchto debat nezapojoval.

K aktivní účasti na politickém dění jsem se dostal, jak jinak, zásluhou osudu, který zařídil několik nečekaných náhod a souher okolností. Jednak způsobil, že jsem byl pár dnů po listopadových událostech roku 89 v Praze, neboť jsem jel vyzvednout do Filmového ústavu kotouče s Fričovým filmem Ať žije nebožtík. Spolu s filmem jsem si přivezl též provolání umělců k výše zmíněným událostem. Namísto obvyklého úvodu jsem pak před klubovým filmovým představením toto provolání přečetl a zakončil prorockými slovy: „A nyní si ještě bezstarostně užijme filmové představení se skvělým Hugo Haasem, a to u vědomí toho, že se záhy mnohé v našich životech započne měnit.“

Kopii udání, které na mne kvůli četbě provolání napsal jeden z přičinlivých diváků, mám uschovánu dodnes.

Osud pak opětovně zasáhl o pár dnů později, když jsem se vracel z ordinace městem domů a potkal známého učitele z gymnázia. Ten mne oslovil s tím, že pár gymnazistů se chystá uspořádat protestní průvod městem a má o ně obavy, jestli bych se jich tedy neujal, když jsem v tom kině přečetl to provolání… V náhlém hnutí mysli jsem namísto k domovu šel ke gymnáziu, hloučku studentů vysvětlil, že by bylo zapotřebí něco takového lépe zorganizovat, a domluvili jsme si na příští den sraz na náměstí u kašny. Přišlo asi čtyřicet lidí. Další den stovka, pak stovky a stovky denně. To už jsem vyměnil megafon za aparaturu místní kapely. Lidé byli lačni informací, a ty já prostřednictvím vysokoškolských studentů, kteří vlakem pendlovali mezi Zábřehem a Prahou, měl. Rozeběhla se též spolupráce s místními lidovci, národními socialisty a dalšími dobrovolnými spolupracovníky. Naštěstí se vždy podařilo udržet klid a pořádek, ač na náměstí sídlil též místní výbor KSČ a jednoho večera před ním stál šik milicionářů v uniformách a se samopaly, takže hrozba nějaké provokace visela ve vzduchu. Později se už nikdy neobjevili, neboť účast na mítincích mohutněla den ode dne až ke dni generální stávky, která zcela zaplnila historické náměstí. Stal jsem se tak v toku těchto dnů jakýmsi přirozeným mluvčím vzniklého Občanského fóra.

Do třetice osud zasáhl při kooptaci poslanců Federálního shromáždění za odstoupivší staré poslance počátkem roku 1990. Zábřežsko ve FS zastupoval olomoucký farář a předseda prorežimní katolické organizace Pacem in terris František Vymětal, který se v té době docela rád vzdal mandátu. Místní členové OF pak na jeho místo navrhli mne, při jednání v Praze však spiritus agens Špalíčku Petr Kučera vehementně prosazoval jakéhosi svého známého z Ostravska. Arogance jeho chování mne vybudila natolik, že jsem velmi tvrdě o tuto kooptaci zabojoval a nakonec ji získal, takže jsem počátkem února roku 1990 zasedl do lavice Federálního shromáždění České socialistické republiky.

Pokud ode mne nyní očekáváte něco na způsob intimních politických pamětí či nějaká senzační zákulisní odhalení, předem vás varuji, že budete zklamáni. Neboť již dávno a dávno jsem se zařekl, že nikdy žádné politické paměti nenapíšu. Netoužím totiž rozmnožit množství těch, kteří již přičinlivě zaznamenali své osobní útržky vzpomínek a dojmů, které vydávají za nezpochybnitelnou historickou pravdu. V archivu mám sice spoustu zajímavých dokumentů, zajímavých ovšem jen a jedině pro historiky, libující si v co nejdetailnějším popisu dějů minulých.

Mimo šťavnaté drby se lidé o historii zajímají pramálo. Proč také, když jsou vesměs stejně nepoučitelní?

Vezmu to tedy stručně a abecedně.

A

Absolutismus vládne v každé ordinaci, neboť představa, že se s vámi začne sestra, laborantka či uklizečka dohadovat o diagnóze či terapii pacienta je z principu absurdní. Vstoupí-li ovšem takto „nastavený“ lékař do politiky, trpí jako zvíře, neboť musí setrvale naslouchat názorům ostatních, byť sebehloupějším, a dokonce je při hledání kompromisů brát v potaz. Kompromisy jsou největším zlem politiky, neboť jsou často velmi nemravné a hlavně v důsledcích horší, než obě krajní řešení. Proto zcela chápu, že je Margaret Thatcherová upřímně a z hloubi duše nenáviděla.

B

Bavorská ministryně zdravotnictví si domluvila svoji návštěvu na stejném ministerstvu českém zrovna v době, kdy jsem tam dlel ve funkci tajemníka ministra zdravotnictví. Ministr Stráský, který podobná jednání rozhodně nemiloval, mne požádal, abych se jí věnoval. K řešení byl následující problém: stoupající náklady bavorského zdravotnictví na léčbu kapavky a jiných pohlavních chorob, které chytnou tamní pojištěnci od českých poletušek na E55.

Po zdvořilostní výměně publikací o Praze a Mnichovu jsem si vzal slovo a pravil:

„Vážená paní ministryně, než se pustíme do věcného řešení, měli bychom si nejprve ujasnit jednu zásadní věc. Totiž, zda jde o problém, který je vybuzen nabídkovou či poptávkovou stranou trhu. Tedy, zda české kurvy způsobují nárůst pohlavních chorob v Bavorsku či zda nadržení bavorští chasníci způsobují nárůst počtu kurev v českém pohraničí, neboť v tom případě se vás ptám, co s tím uděláte?“

Paní ministryně, nezvyklá na tak nediplomatický jazyk, chvíli seděla s otevřenými ústy, načež jsem pokračoval:

„Navrhuji vytvořit společnou komisi, která vše posoudí a navrhne řešení.“

Což bylo s díky přijato, schůzka po chvíli skončila a je docela možné, že ta komise zasedá dodnes.

To ministerstvo bylo vůbec úsměvné: první nebo druhý den, když jsem procházel budovou, abych zjistil, kde jsou toalety, jídelna a pár nedůležitých odborů, jsem narazil pod schodištěm na malé dveře, které snad dříve sloužily ke vchodu do místnosti uklízeček. Nicméně na dveřích byl štítek se jménem a funkcí. Tak jsem zaklepal a po vyzvání vešel, abych narazil na šarmantní starou dámu v kostýmku, která se mi představila jako jediný člověk, který pro ministra a jeho náměstky překládá před cestami do zahraničí vyžádané materiály a informace, neboť ovládá několik jazyků. Zároveň jsem však byl ujištěn, že už léta po ní nikdo nic nechtěl a nechce, a že ji nesmírně těší, že k ní konečně někdo zabloudil a má si s kým popovídat.

Na můj dotaz, jak dlouho je na ministerstvu zaměstnaná se usmála, mávla nonšalantně ručkou a pravila: „Oh, já pamatuji ještě ministra Plojhara…“

Myslím, že pokud nezemřela, sedí tam jako zakletá princezna dosud.

C

Co se změnilo ve vašem životě k lepšímu nebo k horšímu? Tuto otázku si po čase položte při každé změně vlády či prezidenta. S vysokou pravděpodobností zjistíte, že reálná politika ovlivňuje (naštěstí) váš každodenní život podstatně méně, než si namlouváte.

A co se týká těch velkých, skutečně důležitých zvratů, které váš život ovlivnily či ovlivní, nikdy nejsou výsledkem či důsledkem trpasličí české politiky, ale geopolitickým výbuchem nashromážděných přírodních, demografických, ekonomických a velmocenskopolitických ambicí a zájmů.

Č

Česká spořitelna je nejen název peněžního ústavu, ale též kouzelným zaklínadlem kohokoliv, komu v půtkách se mnou dojdou argumenty ad rem a sníží se tedy k argumentům ad personam. Přitom jsem nikdy ani pro Českou spořitelnu ani pro jejího kupce Erste nepracoval. Smlouvu jsem měl s rakouskou poradenskou firmou, která radila Erste, a rozhodně se netýkala jakéhokoliv ovlivňování privatizace. Tehdy totiž vládla ČSSD a premiér Zeman by dal pěkných pár lahví becherovky za to, kdyby mne mohl pod jakoukoliv záminkou „dostat do tepláků“, jak s oblibou říkával. Představa, že bych tedy obcházel jeho ministry a někde za něco orodoval, je zcela absurdní. Protože však každá solidní smlouva má dodatek o důvěrnosti smluvních vztahů a já (tentokrát spolu s Milošem Zemanem) ctím zásadu pacta sunt servanta, tedy že smlouvy je třeba dodržovat, jsem logicky v nevýhodě, neboť na sebevětší vyřčený nesmysl mohu jen mlčet. Což jen urychlilo mé předchozí rozhodnutí odejít definitivně z politické scény a bavit se hrou na vlastní scéně. Nicméně, na rozdíl od Smrti, mohu alespoň naznačovat: co když se ta smlouva netýkala privatizace jako takové, ale problematiky klient — poradce?

Nejzajímavější a nejúsměvnější na celé věci je ovšem to, že jsem z tohoto svého obchodu zaplatil na daních a sociálním i zdravotním pojištění pěkných pár milionů, které beze zbytku užili ti, kteří mně nadávají a lají nejvíce.

D

Alexander Dubček byl, bohužel, nepominutelnou postavou polistopadových událostí. Kdo chce hlouběji zapátrat proč říkám bohužel, ať si nalistuje jeho komunistický životopis, zvláště ze zlých let padesátých. Nicméně byl symbolem roku 1968, který mnozí dodnes považují za násilím zmařený pokus o krásnou „třetí cestu“. Nově pak byl symbolem „Obrody“, hnutí bývalých komunistů, kteří se opět pod jinou hlavičkou drali k moci. Osobně byl velmi frustrován z toho, že mu Václav Havel vyfoukl funkci prezidenta, což ještě zvyšovalo jeho bolestínství. Ve funkci předsedy Federálního shromáždění jezdil po světě a všude vykládal, jak navazujeme na rok 1968 a konečně vybudujeme „socialismus s lidskou tváří“. Tím se nepřímo též zasloužil o vznik ODS a její raketový vstup na politickou scénu.

E

„Einmal Vorstand, immer Vorstand,“ říkají němečtí podnikatelé o členství v různých dozorčích radách, byť to pochopitelně neplatí absolutně.

Dá se to však vztáhnout i na politiku a zčeštit výše řečené do bonmotu „Jednou politikem, do smrti politikem.“ V jiném slova smyslu ovšem, než si teď myslíte. Doložím to, co mám na mysli, následnou historkou. Kráčím svým domovským městem a tu ke mně přistoupí cizí člověk a začne svoji řeč: „Pane ministře…“ „Nejsem ministr,“ odpovídám. „Tak pane poslanče!“ „Nejsem poslanec.“ „To je jedno, ale jste tam nahoře a tak bych vám rád řekl…“ „Už čtvrt století nejsem v politice vůbec…“ Naštvaně odchází, znovu utvrzen o aroganci politiků k prostému pracujícímu lidu.

F

Fenomén Klaus aneb KKK čili Kratičký Kurz Klausologie.

Každý, kdo se v životě stýkal či stýká s Václavem Klausem, si nezbytně musel projít jednou až třemi fázemi tohoto vztahu. První fází bývá kratší či delší doba nekritického obdivu, která pak u některých lidí přetrvává nastálo. Druhá fáze je, řekl bych, stav jakési nevlídnosti, ba téměř až nenávisti, neboť člověku vadí některé jeho způsoby, hlavně však drtivá argumentační nekompromisnost. I tato druhá fáze pak u některých lidí zůstává napořád a dokonce přechází v jakousi alergii. Třetí fází je, že si začnete velmi vážit jeho nepopiratelných kvalit a zároveň se dokážete bez újmy na duševním zdraví „stýkat a potýkat“ (řečeno s Palackým) s jeho osobnostními nedostatky.

Každý, kdo se v životě s Václavem Klausem nepotkal, je pak trvale ovlivňován a názorově vychylován reprezentanty ustrnulé první či druhé fáze, neboť reprezentanti fáze třetí tvoří příslovečnou „mlčící většinu“.

Opticky se pak zdá, že Václav Klaus patří mezi fenomény, které můžete buď milovat, nebo nenávidět, bez jakékoliv šedé zóny uprostřed, asi jako ústřice či hudbu Bély Bartóka.

Přesto však beze zbytku, všichni, každý z nás, byl Václavem Klausem přímo či nepřímo ovlivněn, a to bez ohledu zda tomu chtěl, či nikoliv. Neboť nás nutil a nutí nad každým svým psaným i mluveným projevem souhlasně pokyvovat či nesouhlasně vrtět hlavou, nutí nás přemýšlet, zaujímat postoje a hlouběji a důkladněji se o spoustu věcí a dějů zajímat.

A ještě něčím nás všechny nesmírně ovlivnil, včetně těch, kteří jsou na něho neskonale alergičtí: vehementně se snažil a snaží vytvářet co největší svobodný prostor k tomu, abychom mohli ukázat co v nás je, co umíme, co dovedeme. To už ovšem záleží jen a jedině na nás, což se také někdy neodpouští.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Samomluvy Miroslava Macka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.