Otevřená zpověď
rodiny Prudilů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Daniela Kántorová

Otevřená zpověď rodiny Prudilů – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro prababičku Mirku, která by se teď dmula pýchou před Jindřiškou. Pro mojí mámu a tátu, jako důkaz, že mě dobře vychovali. Prudilovi, který mě naučil asertivnímu chování. A v neposlední řadě Jakubovi, našemu synovi. Milujeme tě a už nepruď.

Nejkrásnějším obdobím v životě ženy je těhotenství.

− autor neznámý
(moc dobře věděl proč)

Úterý

– 8. měsíc

– + 19 kg

– nemám nic na sebe

– vypadám jako ztroskotanej hroch

– sex-appeal v nedohlednu

Rozhodla jsem se, že místo statusů na Facebook si budu psát deník. Něco jako Bridget Jones. Jsme si hodně podobný. Taky má ráda víno. Dost jí rozumím. Akorát že já teď budu psát o svém – údajně – nejkrásnějším období v životě ženy. Těhotenství. A když to přežiju, hlavně teda psychicky, tak i o porodu a dalších moderních věcech, které mě čekají.

Přemýšlela jsem, jak svůj deníček pojmenuju, ale když mi hlavou začaly běhat názvy jako „těhotníček“, „těhulníček“, „devítiměsíček”, „předporodníček“ a podobně, měla jsem chuť umlátit se nervama.

Já takhle teda nikdy mluvit nebudu! Já teda ne!

A taky se odmítám registrovat na jakoukoli diskuzi, která obsahuje výrazy jako „manža“, „těhule“, „tchýča“, „plůdeček“, „počvachtal si“, či dokonce „ovulky sobě“.

A rozhodně nebudu chodit s dalšíma maminkama na hřiště a probírat, jestli je lepší kojit z levého prsa, nebo spíše z toho pravého. A taky nebudu číst žádný příručky! A odmítám se bavit na téma očkování.

Pátek

– pořád 8. měsíc

– + 19,3 kg

– místo oblečení kupuju stan (mají moji velikost)

Nic mě nebaví, kromě jídla teda. Snažím se ale jíst normálně, abych moc nepřibrala. Zatím jsem snědla jen tři rajčata s hořčicí, dva bílé jogurty s medem, pouze jednu sušenku Milu a krupicovou kaši se zahradním salátem. Snažím se jíst zdravě. Cítím se líp. Přijdu si jako fitness máma. Možná že se tomu začnu věnovat a založím blog Buď fit s mámou.

Neděle

– nic se nezměnilo

– váha nefunguje

Dneska mě rozbrečela mrtvá moucha. Dost jsem s ní soucítila, a tak jsem jí v kaktusu udělala hrobeček. Jsem z toho zlomená. Nedokážu se na nic soustředit. Ta moucha za nic nemohla. Život je nefér. Dvě minuty ticha za mrtvou mouchu.

Středa

– už nechci být fitness mámou

– mám hlad

– váha je stále nefunkční

Nic mě nebaví. Už to chci mít za sebou. Vypadám jako náruživej vepř po vopici. Furt tloustnu, funím a věčně se o něco odrážím tím břichem. Nemám nic na sebe. Moje vlasy připomínají dost jetej mop ze základky. Už si nepřipadám jako žena.

Pátek

– odmítám se vážit

– Prudil mě už pěkně vytáčí

– koupil baterku do váhy!!!

Dělá mi to naschvál. Všechno. Absolutně nechápe moje potřeby a pocity. Prej abych si mohla zapisovat, kolik malej přibírá. MALEJ!!! Dost jasně jsem mu vysvětlila, že když jsem přibrala devatenáct kilo, neznamená to, že tolik bude vážit i to dítě! Soudě dle velikosti břicha to nebude dítě, ale malej Goa’uld! Proč já?! Opravdu jsem si vybrala správného otce pro své dítě? Jsem v zoufalé situaci!!!

Pondělí

– + 19,5 kg

– bříško se krásně zakulacuje

– budu máma!

Dneska je venku fakt nádherně. Prudilovi to ráno dokonce i slušelo. Uvědomila jsem si, že ho vlastně miluju. Večer mě objímal a hladil. Bylo to krásný, chvílema jsem si přišla jako v americkým filmu. Mám tak dobrou náladu, že jsem si pustila písničky a tancuju. Sice u toho vypadám jako sjetej sysel s epilepťákem, ale to mě nevodradí. Už se těším, až se Prudil vrátí z práce. Udělám mu sekanou s kaší a pak se na něj vrhnu.

Středa

– + 11 000 kg

– máme doma krizi

– chybí mi máma

Prudil sprostě sežral sekanou a usnul. Máme doma vážnou krizi. Vůbec se mě nedotýká. Nic. Prostě vůbec nic! Že prej má strach kvůli malýmu. Snažila jsem se mu vysvětlit, že strach mít opravdu nemusí, protože je nemožné, aby se něco stalo. Urazil se. Volala jsem mámě a brečela. Mám pocit, že mě poslední dobou vůbec nikdo nechápe. Jsem na dně.

Sobota

– + 19,7 kg

– ať už to skončí!!!

– mám hlad

– je mi vedro

Zase nemůžu spát. Malej Prudil v břiše se rozhodl mi znova vyhlásit válku, nevím teda za co, když mu pouštím do sluchátek moderní ukolébavky prasátka Peppy. Začínám být mírně nervózní. Nenapomohla tomu ani bonboniéra, ani kyselý okurky a ani houskový knedlík s nutellou! Jistě, teď si říkáte: Ježiši, tak je soudná? To opravdu chce být takový prase vyžraný? To já, až budu těhotná, tak se budu hlídat! (Hlídat budeš maximálně tak svoji bábu, kde je s těma větrníkama.) Já se totiž smířila s tím, že momentálně vypadám jako tlustej Johny Depp, i když předtím jsem zrovna mola Victoria’s Secret nechodila ani jsem netrávila holčičí večery s Táňou Kuchařovou u ní v pokojíčku. No to je jedno, důležitý je, že jsem těhotná a pěkně nasraná!

Ano, jsem vulgární. Ano, jsem strašná matka. Ano, to dítě bude mít příšerný příklad. Ano, ty bys podle Pohlreicha vyvařila i plenky v kuřecím vývaru. Ano, jsi správná těhulka a máš doma super manžu, co si denně čvachtá na tvojí hrachulajdě, a ty to pak píšeš pod nickem láska_nebeská2015 do diskuzí o těhulkách.

Hele, kdo vlastně řekl, že těhotenství je nejkrásnější období v životě ženy? Ukažte mi ho, a já mu zařídím jednosměrnou jízdenku do lesů na Šumavu! Tuhle větu jsem psala s dvanáctiminutovou přestávkou, kdy jsem byla opět pozdravit záchodovou mísu – WC je teď má druhá ložnice.

Během cesty ze záchoda jsem nezapomněla starýho Prudila seřvat, že chrápe jako celej skautskej oddíl a že je to všechno jeho vina, že nemůžu spát kvůli němu vlastně, že ho to vůbec nezajímá a ať mě nechá bejt. Jeho odpověď: „Lásko, to bude dobrý, máš jen pošťáky, dej si vanu,“ v kombinaci s výrazem naprosto utrápenýho tuleně a okamžitým usnutím mi moc nepřidala – chtěla jsem se pořádně zhádat.

Brečím. Píšu mámě, že ji mám ráda a že to fakt takhle dál se starým Prudilem už nejde, že mě jako naprosto nechápe a myslí jen na sebe, a to přece není normální. Jsem si jistá, že máme krizi. Je to vážný. Beru si na protest do postele Ropíčka. Ropíček je pes a je to moje životní láska. Je šťastnej. Oblízl mě – na rozdíl od toho chrápajícího makaka. Máma mi neodepisuje. Tohle bolí, mami. Jdu zkusit spát. Zítra se s Prudilem nebudu bavit. S mámou taky ne.

Úterý

– odmítám se vážit

– je mi strašný vedro!

– nevim, jestli je Prudil správný partner pro život

– nesnášim americký filmy

Můžete mi někdo vysvětlit, proč točej takový hovadiny? Těhotenství mělo bejt přece krásný období a já si ho měla užívat! Chodit k holiči, na nehty, s kamarádkama na kafe, mít teplýho kamaráda a plánovat svatbu. Místo toho jsem věčně v nervech, furt brečim, chci se hádat, holič je sprostý slovo, nehty je ještě sprostší, kamarádky nemám (nemůžu víno), teplýho kámoše jsem na diskuzích nenašla a místo svatby plánuju pohřeb.

Prudil mě absolutně v ničem nechápe. Nikdo mě nechápe. Mojí domovskou stránkou se stal Google s výsledkama vyhledávání příznaků porodu. Nejčastěji volaným kontaktem můj gynekolog. A otázky vztahu řešim přes Volejte věštce. Včera jsem se dovolala Isabell, prej mám bejt v klidu, všechno dopadne tak, jak má. Snad to dopadne líp než já při vyúčtování.

Středa

– spánek: 3 hodiny 12 minut

– nenávidim celej svět

– pořád jsem těhotná

– podpora: žádná

Po dnešním vydatném spánku a nepřetržitým slalomu mezi WC a ložnicí jsem vstala. Samozřejmě plná elánu a překypující láskou jsem přivítala Ropíčka a pana Kevina. Stoupla jsem si na váhu a začala nadávat na Datart, co za hajzla tučnýho to prodávaj, že to není možný a svět to neviděl a nikdy si tam nekoupím už ani baterku do ovladače. Abych si zlepšila náladu, pustila jsem si písničky a připravovala se na sprchu. Hned mi začala hrát má oblíbená, tak jsem začala trošku tancovat. Při pohledu do zrcadla mě přepadla silná úzkost a představa svíjející se housenky s nadváhou. Přestala jsem. Raději jsem si pustila Marii Pojkarovou a její hit Pejskové se koušou, to mě přivedlo samozřejmě do ještě větší deprese, takže jsem byla dobře naladěna a pokračovala dál v ranní hygieně. Jen co jsem vylezla, uviděla jsem Prudila.

Řekla jsem mu čau a nehodlala jsem s ním dál diskutovat na téma „Co mi zase je, že už jako fakt nemůže, že to není normální a takhle jako teda fakt ne“. To má pravdu! Takhle fakt ne! Máme krizi. Ostatně, to už jsem říkala, ale dneškem se mi to potvrdilo. Prudil má určitě milenku! Určitě je to nějaká chemická blondýna z Východu. Prudil se tváří jako že nic a dělá ze mě hysterku z Pošty pro tebe. Nenávidím ho! Všichni chlapi jsou stejný!

Pouštím si I Love You Baby od Franka Sinatry a brečím. Zpívám. Je mi mě samotný strašně líto. Jsem děsnej chudák. Napsala mi máma. Prej se mám hodit do klidu a neprudit kravinama. Že jsem těhotná a mám jít radši uklízet.

Malej Prudil kope. Mám ho ráda, dává mi najevo, že je se mnou za každý situace. Myslím, že jsem super máma – pohladila jsem ho (dotkla jsem se břicha / panděra / jaderný bomby / prasopupčního břicha) a pustila ty ukolébávky teplýho prasátka Peppy. Cítím, že se se mnou něco děje. Cítím takový divný teplo a tlak v podbřišku, to je asi to, že začíná mateřství. Jako že ta pravá láska. Jsem máma.

Jdu si dát něco malýho k jídlu.

Prudil odjel ke svý mámě – borec. Je stejně drsnej jako Darth Vader v baletním úboru.

Jsem tu sama.

Brečim.

Sobota

– venku je krásně

– miluju Prudila

– už jenom měsíc!

– jsem šťastná ženská

Dneska je fakt krásně. Už jsem volala i mámě. Jen tak. Chtěla jsem jí říct, že ji mám ráda a že bude určitě super babička. Řekla mi, že to ví a jestli potřebuju ještě něco. Volala jsem i Prudilovi do práce, že se na něho děsně těšim a taky jak moc ho miluju. Řekl mi, že to ví a že má jednání. Nevadí mi to. Jsem prostě hrozně šťastná. Dokonce jsem nakoupila a uvařim dneska báječnou večeři. Jenom tak, z lásky prostě.

Neděle

– bez spánku

– končim, vzdávám to, vopovaž se mi říct „To bude dobrý“, v tu chvíli končíš, kamaráde, konec, rozumíš

– pořád jsem těhotná

Už nemůžu dál. Můj život nemá smysl. Vypadám jako voteklej vorvaň s nadváhou, v krizi. Opět jsem nespala. Malej Prudil bude totiž stejně vtipnej jako začátky Petra Novotnýho ve Zlatý mříži.

Včera jsem totiž myslela, že už je to tady. Nejvíc to prožívala samozřejmě moje máma a nejmíň Prudil, kterej byl už fakt po celým víkendu unavenej. Zkrátka už nemohl dál a ještě mě s úplně vážným výrazem prosil, že teď na to jako fakt nemá a ať počkám aspoň do půlnoci, že si musí dát dvacet.

Abych shrnula víkend. Prudil vlastně milenku nemá. Prej jako miluje mě a nemá v plánu to zatím měnit. Ano, ZATÍM. Typickej chlap. Počkej, až zhubnu, ti to natřu – ježiši, to je krásná představa (měla bych vyfotit tu milku, co právě dožírám). No každopádně, abych pokročila dál.

V sobotu jsme jeli slavit narozeniny mé matky. Prudil jí s vítězným úsměvem a pohledem nadřazeného samce podal dvě kytky naprosto sociálních růží z Billy a já ji s láskou objala. Mám ji fakt ráda. Moje máma je strašně malá, a já mám furt pocit, že se o ni musím starat. Zítra má přijet, už se na ni těším, zase uvaří něco děsně dobrýho a vyžehlí s láskou další oblečky pro malýho Prudila. No takže jsme slavili, teda přesněji řečeno, oni slavili, já jen čuměla a popíjela čaj pro těhotný, který mám samozřejmě připravený na každou návštěvu.

Když začali všichni trsat a Prudil rozjel tanec rozlítostněnýho jelena, usoudila jsem, že tohle nezvládnu, těhotenskej čaj je slabej materiál, a šla jsem si lehnout.

Ráno všem samozřejmě bylo ukrutně zle. A celá „snídaně“ (bylo 13.15) se nesla v duchu, jako že už fakt nikdy nebudou pít, že tohle nejde, že to těžce přehnali a dlouho fakt už nic nebude. To jim vydrželo do večera, než mě chytly křeče do zad a břicha.

Prudil začal plánovat, jak zapijou malýho Prudila. Navrhoval svolat celej fotbalovej tým, koupit prase a udělat akci pro celý okresní přebor – ano, Prudil hraje na profesionální úrovni fotbal. Chytá za Počepice – to je prej něco jako Sparta nebo tak, ale údajně nemají moc příležitostí se ukázat, protože všichni jsou děsně pracující a nemají dostatek času. Prudil chytá v bráně. Už o něm psali i v místním deníku (přesněji řečeno, dvě věty, že dobře zachytal). Slavil to dva dny.

V těch největších křečích a bolestech jsem celou cestu domů poslouchala, jak ho dva dny neuvidím, protože první dítě se musí řádně oslavit. Máma byla přesvědčená, že už je to tady. Tchyně taky. Teta taky. Babička taky. A můj doktor byl ze mě totálně na prášky, když jsem mu během hodiny poslala sedm esemesek, jak je to asi tady, že to je teda nepravidelný, ale to je jedno, celá rodina si myslí, že to je fakt ono. Říkal něco o tom, že by se ten malej měl jmenovat spíš Neurol nebo tak nějak.

Porod se nekonal.

Všechny jsem děsně zklamala. Kromě Prudila, ten se vyspal, ale ráno byl zklamaný, neboť si uvědomil, že žádné zapíjení nebude. Zatím.

Máma s Prudilem se rozhodli mi do deníku dopsat i své pocity. Prý abych měla památku.

Prudil

Tak aby tady nebylo jen neustálé žvástání od nastávající matky, rozhodl jsem se jako budoucí otec nastínit svůj pohled na věc!

Od dnešního probuzení to kinder vejce jen prudí! Nejenom že mě v noci za neustálého mlácení, ponižování a opravdu velmi hlasitého napomínání: „Honzo, přestaň chrápat, nebo tě kopnu do hlavy,“ nenechala pořádně ani vyspat, ráno, když usnula, tak ze spaní řvala přes celý byt: „Honzo, do hajzlu, jdi koupit ten salát a přestaň odmlouvat!“ ale ještě ke všemu si mě dovolila nařknout z nevěry!

No jistě, samozřejmě, jako špatně placenej marketingovej ředitel si určitě můžu dovolit milenku. Co bych jí asi tak kupoval? Deodorant Fa v akci? Vlastně možná že bych i mohl, ale to pouze za předpokladu, že by to byla ženská v přechodu, po rozvodu, s 1+kk, která by dělala na přepážce banky, a já bych z toho měl poplatky za vyřízení.

Jak už určitě každý chlap ví, stát se matkou není nic jednoduchého. Je to vlastně ta nejtěžší věc na celým světě a vopovažme se to zpochybnit, protože tomu absolutně nerozumíme a v životě to máme jasně jednodušší. Nám totiž není věčně zle, nemění se nám nálady jako názory v politice, nemáme strach z porodu, a hlavně nevíme, jak to bolí!

Už jste některá zažila bolest z nakopnutí do mezinoží? Ne! Tak nám neříkejte nic o bolesti. A mezi náma, pro nás je to taky hodně náročný! Nejvíc na psychiku. Člověk musí stíhat chodit do práce, vydělávat peníze, být nejlepší kamarádkou, která vyslechne všechny problémy svojí drahé a věčně nasrané polovičky, obětním beránkem a v neposlední řadě fackovacím panákem! A to mi věřte nebo ne, není to tak jednoduchý jako dát řetízek do jinýho hrníčku.

A ano, jako borec jsem se sbalil a odjel za maminkou! Po měsíci, co jsem ji neviděl, bude stejně ráda jako zbytek rodiny, když ji poctím svojí návštěvou. A ano, jak jistě tuší mužská část, dokonce tam dostanu po pár měsících i teplé jídlo, neboť moje máma není těhotná.

Takže abych to shrnul. Jsem milující muž, těžce pracující, velmi chápavý a v neposlední řadě také neskutečně tolerantní. Nejsem žádnej makak ani nechrápu jak skautskej oddíl a neudržuju žádný vztah s nějakou imigrantkou. A aby to bylo jasný, dnes spím u mámy!

Máma

Dobrovolně sděluji, že jsem matkou matky malého Prudila a tchyní velkýho Prudila a babičkou naší rodinné lásky, zlatíčka, miláčka… dosaďte si, co cítíte, pokud se nečekaně stanete babičkou.

Nevím, proč se pořád rozebírá, jak se cítí nastávající rodiče. To nevěděli, co dělají? To už zapomněli, co jsme jim vtloukali odmalička do palic?

Proč nikdo nepíše o NÁS prarodičích? Kde jsou články o tom, jak se zachovat, když to na vás děti všechno vybalí ve chvíli, kdy to čekáte nejmíň? No nic… ať si dělaj, co uměj, že to neuměj, stejně víte nejlíp. Vy máte svůj život (si v tu chvíli opravdu myslíte), vy už to máte za sebou, a kdyby se na hlavu stavěli, vás se to netýká. Ha ha ha… brzy pochopíte, jak bylo Rommelovi po El Alameinu.[*] Již v tento okamžik je nicméně potřeba nastavit vhodnou strategii jak s výchovou (nařčení, že vydíráte, neberte vážně). Prosaďte si především jméno vnuka/vnučky, které se líbí vám. Pokud nechcete dělat babičku a dědu Jardovi, řekněte to nahlas. Já nechci zkrátka dělat babičku dítěti jménem Slavomír nebo Olda. Pokud si myslíte, že váš vnuk by se uplatnil jako zubař, prosaďte to už teď. Nebojte se, vy na to máte. Máte na to říct, co si doopravdy myslíte! Až bude sedět v lavici vedle Deža, bude už pozdě. Teď to musíte vzít do rukou vy!

* Zeptala jsem se mámy, co znamená přirovnání „Jak bylo Rommelovi po El Alameinu“, a začala něco o debilech a o tom, jak s mojí výchovou zklamala, po kom vlastně jsem a ať na ni radši nemluvím. Nebavim se s ní.

Babička a děda – to je vážně strašný označení. Taky je důležitý, abyste jim trochu pomohla s domácností, kam co dát a jak to chodí. Nenechte se odbýt, vy na to máte udělat převrat. Ano, je pravdou, že mému vnukovi se již teď říká malej Prudil a pravděpodobně mu to už nikdo neodpáře. Ale to nemění nic na tom, že by z něho nemohl být skvělý plastický chirurg.

Ke konci těhotenství (dcery, ne mého) jsem udělila dceři několik rad týkajících se manželství (partnerství), ale jak jsem posléze zjistila, úplně zbytečně. Je chybou, že spolu mladí žijí „na psí knížku“, nebo naopak bylo chybou uzavřít několik manželství a z toho mylně vytvořit jakýsi manuál omylů, kterých je třeba se určitě vyvarovat? Proč teď slídí po každém náznaku Prudilovy partnerské neposlušnosti, když leitmotivem mých přednášek bylo „Co oči nevidí, srdce nebolí“? Co bylo špatně? Jako že jsem nebyla nikdy in a teď už jsem retro, jak se zpívá?

Měla jsem ji raději vychovávat méně kamarádsky, aby se mnou teď nechtěla řešit údajné Prudilovy nevěry? Nevím, jisté je, že výchovu malého Prudila vezmu do rukou jinak, ale vezmu ji do rukou já. Budu spravedlivá. Lstivě použiju metodu cukru a biče. V celé rodině jsem jediná, kdo vaří, budu to mít jednodušší. Po poslední návštěvě jsem asi taky jediná, kdo pere a žehlí. Jsou to snad mé jediné zbraně? Není to málo?

Věřím, že není. Někdy je to víc než umět citovat velké klasiky. Svíčková, perkelt a zajíc na smetaně se stanou mými stavebními kameny. Díky, prostá jídla, navedla jste mě. Teď to vezmu do ruky jinak. Jako správná tchyně nastolím pořádek a hlavně řád!

Opět mi přišla SMS od dcery. Přemýšlím, jak reagovat.

Středa

– KONČÍM!

Už nemůžu, fakt ne. Je mi strašný vedro. Ukrutný. Prudil mě absolutně nevnímá a kouká na Ulici. Tohle nejde, to nemůže dopadnout dobře. Nepomáhá ani studená voda z postřikovače na kytky, je mi jedno, že v tom je hnojivo! Je mi vedro! Nesnáším to tady! Pes tu pořád chodí a nahlas ťape! Nazvala jsem ho arogantním hipsterem a dostala za to neskutečnej sprd od Prudila. Ať laskavě s tím chudákem takhle nemluvím, že nemůže za to, že jsem těhotná, a že kdyby mohl, tak by mi určitě na to řekl něco o neschopných paničkách, naprosto příšerným životě a tak dále.

Prudil si mě absolutně nevšímá. Omylem jsem na něho hodila mandarinku. Dneska jsem ho milovala přesně dvaadvacet minut. Když přijel, dal mi pusu a šel se psem ven. Pak mě začal otravovat život tím, že mu je tahle košile malá, proč jsem nevyprala tuhle, že v týhle vypadá fakt dobře na rozdíl od tý, co jsem vyprala, a že jsem to udělala určitě schválně, abych ho vynervovala. Nesnášim jeho košile!

Neuklidila jsem. Je mi to jedno. Všechno mi je už jedno. JE MI VEDRO! Kdyby aspoň ocenil, že jsem sedmkrát přestěhovala přebalovací pult. Neocenil. Až potom co jsem se ho zeptala klidným hlasem, jestli se mu to takhle líbí víc, řekl: „A CO?!“

No tak to ne, tohle! V ničem si nerozumíme, máme oba jiný pohledy na všechno! Už je pozdě.

JE MI VEDRO!!! Cítím, že se něco děje! Mám pocit, že budu rodit každou chvíli, tohle jinak není normální. Potím se jak dělník ze Skansky. Přijde mi, že těhotenství je součástí Českých drah. Furt jen čekáš… a čekáš… a čekáš…

19.36

Miluju Prudila, teď mi řekl: „Lásko, neboj se, jsem tu s tebou.“ Pustil mi zprávy. Dal mi pusu. Je skvělej. Doufám, že si to prádlo pověsí sám. A sjede mi koupit kebab. A čokoládu. Copak toho chci hodně, když ho požádám, ať mi jede pro kebab?! Očividně to je děsnej problém. Teď momentálně poslouchám, proč jsem mu to neřekla dřív?! Jak asi, když jsem neměla chuť? Že mu to dělám opět schválně. Jistě. Tečou mi slzy, už nemůžu dál. Sjede tam.

Pondělí

– 4 těhotenské čaje

– 2 hádky

– o usmíření

Tak a je to tady. Poslední měsíc tažení. Kdo by to byl řekl, že to tak rychle uteče. Hele, zase tak hrozný to nebylo. Dá se to zvládnout. Jediný, co je teda nad moje schopnosti, je pochopit, jak chlapi myslí. Na to mi nepomůžou ani motivační videa ani chytré citáty a bohužel, jak jsem zjistila, tak ani partnerská poradna Jitky Douchové. Třeba dneska! Volá Prudil, jak mi je (jo, za to má bod, ale hned ho ztratil zase), říkám mu, že jsem unavená a celý den se válím a snažím se odpočívat. Tak mě pochválí a řekne mi, jak dělám správně, a hned nato prohodí tu smrtelnou větu: „Lásko, máme něco k večeři?“

Zhluboka dýchám. Snažím se nenervovat. Tep stoupá nezastavitelnou rychlostí. Naprosto klidným hlasem odpovídám: „Ano, lásko, večeři máš připravenou na straně dvacet šest,“ pokládám telefon a mlátím do polštáře s utkvělou představou, že to je právě Prudil.

Jdu se zlejt dalším čajem.

21.47

Opět jsem byla přesvědčena, že rodím, a ihned zkontaktovala celou rodinu. Prudil byl děsně v klidu a cestou do nemocnice si zpíval. Nechala jsem to bez komentáře. Neměla jsem sílu. Prudil zpívat neumí. Absolutně vůbec, a už vůbec ne Moniku Absolonovou.

Na příjmu mě hned poslali na monitor. Byl naprosto v pořádku a já prej ještě rodit nebudu. Ale i tak si mě tam pro jistotu nechají přes noc. Šla jsem to oznámit Prudilovi na chodbu, že dnes teda nerodim. Vzal to s naprostým klidem. Srdceryvně jsme se rozloučili: „Tak čau zejtra.“

Dali mě do takový kajuty na předporodní sál. Cítila jsem se smutně, ale to jen chvíli, pak jsem byla ochotná dát život za neurol.

Já prostě rodit nebudu. Po tom, co jsem zažila, odmítám rodit. Zkrátka odmítám. Přemýšlím, jak bych to jen popsala, jaký přirovnání se k tomu hodí nejvíc, ale to prostě nejde, neexistuje! Ta ženská musela být buďto děsně dobrou operní pěvkyní, nebo je ségrou Lucky Bílý. Každopádně mi neříkejte, že řvala bolestí. To si radši urvu nohu. Ten řev trval něco málo přes dvě hodiny. Pak teda vohromnej happy end. Hrdej tatínek chtěl být asi děsně vtipnej a tomu malýmu nebohýmu stvoření začal říkat: „Takhle prožila už dva porody.“ Velice příjemný poslech, doporučuji zařadit do vysílání Radiožurnálu.

Čekám, až mi Prudil řekne svou klasickou uklidňovací mantru, která mě dokáže vystřelit do vesmíru: „Neboj, láskyč, moje mamka to dala taky, a k tomu třikrát!!!“

A nejlepší je babička, která se mě děsně snaží povzbuzovat, a tak mi nezapomene vždycky říct, ať se radši pořádně vyspím do zásoby, jelikož pak už spát nebudu vůbec, ani hodinu. Vlastně už nikdy v životě se nevyspím.

Úterý

– přečteno pár diskuzí

– za chvíli budu máma (nebo už jsem?)

Dnešek jsem celý proseděla u počítače a hledala příznaky porodu. Všude psali to samé. Ale na diskuzích to měla každá ženská jinak. Tak jak mám sakra poznat, kdy rodim?! Nejlepší je hláška: „Každá pozná, že už nadešel její čas.“ Já to nepoznala nejmíň pětkrát. Co když začnu rodit doma? Nebo v autě? Nebo třeba když půjdu nakoupit? Radši nebudu nikam chodit.

Bude 4.50 a já nemůžu spát. Prudil opět chrápe. Když mu řeknu: „Na bok,“ otočí jen hlavu. Dělá to schválně. Navíc je na něho fakt nádhernej pohled. Má po celým obličeji nanesenou pastu na zuby. Jednou jsem mu totiž řekla, aby mě přestal otravovat s tím, že má hroznej pupínek a nikam takhle nemůže, že na to strašně pomáhá pasta na zuby a jak to používají všechny modelky na světě. Od tý doby si tu pastu na sebe patlá každý den.

Koukám na svoje břicho. Je fakt velký. Zítra musím do porodnice na prohlídku. Jedu s mámou. Ta pokaždý, když jsme v porodnici, říká, jak je ohromně ráda, že už to má za sebou, a jak mi to absolutně vůbec nezávidí. Je to velice pozitivní člověk.

Čtvrtek

– nebudu mít žádné kamarádky, co mají dítě

– nikdy se nezaregistruju na portály pro maminky

Dneska jsem byla na kontrole v porodnici. Zapisuju 3. listopad ke svým nejhorším dnům v životě. Už to nikdy nechci zažít.

Tady a teď to napíšu a už NIKDY, NIKDY víc se o tom nebudu bavit.

Co má sakra znamenat výraz T-Ě-H-U-L-K-O-V-Á-N-Í a P-L-Ů-D-E-Č-E-K?! To jako přenáší zlatý rybičky, nebo co?!

Ne, já si opravdu nedělám humor. To fakt vyplodila paní naproti mně v čekárně, když se bavila se sestřičkou. „No, u prvního těhulkování jsem to teda takhle s plůdečkem neměla,“ přesně tahle věta změnila celej můj život. Že jsem odpůrkyně diskuzí a kroužků maminek, kde si říkají těhulky a doma mají super manži, to už víme všichni. Ale tohle, tohle je prostě jinej level. Hele, já se normálně ještě teď klepu. Klidně mě ukamenujte, nadávejte mi, urvěte ruku za úplňku, jen vás panebože prosím: nepoužívejte tyhle výrazy! Mám pocit, že nastávající matky se fakt zbláznily. Myslela jsem, že mě totiž od první návštěvy porodnice, kdy se mě jedna zeptala, z jakého prsa budu hlavně kojit, už nic nepřekvapí. Omyl. Těhulkování spolu s plůdečkem předčilo veškeré moje očekávání.

Chudák to nebohé dítě. Manžela nelituju, tomu to vrátila karma.

Teď si půjdu lehnout. A nechci, opakuju, už o tom NECHCI ani slyšet!

ZAKÁZANÁ SLOVA

Těhulkování, plůdeček, ovulka, snažilka, tvořilka, bydlenka, prvosnažilka, spermíci, snaženíčko, manža, počvachtat si, anální tuleníčko, mimísek, tchyňka, hrachulajda, rajda, mudra, gyndař, zamlklinka, tchýča.

Sobota

– nemůžu vůbec spát

– Prudil strašně chrápe

– jsem bez sexu přesně 118 dní

Nevím, jestli to tak máme jenom my, ale od té doby, co mám břicho už značně viditelné, se mnou Prudil odmítá spát. Údajně teda nechce ublížit malýmu – ha ha ha. Já tomu ale nevěřím. Podle mě ho prostě a jednoduše nepřitahuju. Jenže jak mu mám vysvětlit sakra, že mám děsnou potřebu se milovat? Zkusila jsem si na sebe natáhnout svoji saténovou košilku, ale moc se mi to nepovedlo. Hned mi ruplo ramínko. O zkoušení podvazků ani nemluvě, přes břicho jsem neviděla nohu a málem se přizabila. Všechno je úplně marný. Ani řízky už nefungujou. Těhotenství je horší než vojna. Je mi vedro a mám hlad.

Středa

– furt jsem těhotná

– furt se potím

– furt mám hlad

Od mého posledního zápisu se nic nezměnilo. Všechno je stejný. Prudil, diskuze, máma, rady, jak poznám porod. Všechno je stereotypní a nudný. Dokonce jsem sedmkrát přemístila postýlku a každý den uklízím byt. Furt to tady měním. Už se děsně těším. Budu fajn máma. Taková ta moderní. Zhubnu hned, budu chodit s malým moderně oblíkaná, budu držet krok s dobou, taky jsem se rozhodla hodně cvičit! Už se na to fakt hrozně těším.

Plán po porodu (asi čtrnáct dní po):

– zhubnout cca 27 kg

– pořídit si permici nebo aspoň rotoped

– jezdit s kočárkem na in-linech

– jogging s kočárkem

– cvičení doma

Den D
16.−17. listopadu

„Prudile, něco se děje! Já asi rodim!“

„Prosim tě, spi. Takhle rodíš každej den.“

„Ne, fakt asi rodim. Mám ty, no ty kontrakce!“

„Tak si to spočítej a já si mezitím dám ještě pět minut, to by mohlo vyjít.“

Hmmm, super, to je určitě ono. Je to tady. Beru telefon a volám doktorovi, že mám pravidelné kontrakce po deseti minutách a fakt to docela bolí. Mám okamžitě přijet. Letím za Prudilem a celá vystresovaná ho budím. Jen abyste věděli, Prudila fakt neprobudí skoro nic. Každý ráno mu průběžně zvoní osm budíků, při kterých se line z mobilu melodie z Hvězdných válek. Je to docela hezkej pohled. Prudil leží vždy v poloze na Swayzeho – na boku, s pokrčenou nohou a pusou dokořán. Je to děsně sexy. No, takže hned jak se probudil a já mu oznámila, že dneska rodím, tak mi v polospánku řekl, ať si pospíším, že musí ještě do práce. Pořád nechápal, co se děje. Všechno mu došlo asi po hodině, kdy jsem se pomalu už svíjela v bolestech. To byste, panečku, koukali, jak najednou vyskočil z postele. Vzhledem k tomu, že jsme měli auto v opravně, byla jsem nucena sehnat rychle odvoz. Naštěstí se mi nabídla kamarádka s přítelem, že nás hodí.

Ája porodila před pár měsíci, a tak to děsně prožívala se mnou. Její přítel Petr to se mnou moc prožívat nechtěl, ale držel se statečně. Seděla jsem vedle něho a při každý kontrakci jsem děsně nadávala a kroutila se jak tanečnice zumby, akorát jsem teda nebyla sexy. Ája to prokládala větami typu: „Kámo, ty fakt rodíš. To je jasný,“ nebo „Ještě že už to mám za sebou.“

Prudil seděl v nervech vzadu a uklidňoval mě slovy, že to bude dobrý a že to nic není a ať se nenervuju. Dorazili jsme do porodnice, kde jsme byli po každém vyšetření posláni do parku na procházku, abych to „rozchodila“. Takhle jsme se procházeli asi pět hodin. Prudilův výraz, když uslyšel ženský pláč, bych přirovnala asi k výrazu sjetýho makaka. Byl ale fakt zlatej, a nebýt jeho, asi bych to nezvládla psychicky.

Samotný porod přeskočím. Bohužel jsem patřila k té skupině rodiček, která měla porod dost těžký. Každopádně jsme to zvládli a malej přišel na svět 17. listopadu v 1.04. Malej sameťáček. To samozřejmě Prudil ihned okomentoval slovy, že to má fakt dobrý, protože bude moct kalit a druhej den bude mít volno. Bude skvělej táta.

Nicméně když jsem poslouchala od doktora a Průdi konečný průběh porodu (byla jsem pod fakt silnými sedativy), tak jsem se docela styděla. Údajně jsem přes celý sál zpívala Káju Gotta – Být stále mlád −, pak děsně nadávala na tlustý pomeranče a hubenou Táňu Kuchařovou a nakonec jsem opět zpívala. Za to můžou hormony.

Pobyt v porodnici byl velice zajímavý. Přišlo mi, že všechny maminky jsou děsně zběhlý. Řešily kojení – POZOR! Další slovo, co jsem tam zaslechla, a pak se kvůli tomu odmítala bavit a účastnit lekcí správného zacházení s miminkem, bylo K-O-J-B-A. Taky tam řešily, z jakého prsa je lepší kojit – to jako vážně. Vážení přátelé, já to balím. Svět se zbláznil.

Ještě že už dorazil Prudil a odvážel nás domů. Malej Prudil je děsně klidný a nádherný dítě.

Prudil si myslí, že je celej po něm. Jako fakt úplně celej ale není. Je hlavně po mně. To vidím, ne.

Jinak teď furt kojim. A nespim. A jsem nervní. A bolí mě hlava. A brečim. A to fakt hodně. Třeba před chvílí mě strašně rozbrečel dudlík pro malýho. Neptejte se mě proč. Já fakt nevím.

Jo, a JSEM MÁMA!!!

Neděle

– jsem máma!

– co je to spánek?

– výměna plín – level profík

Tak jo. Nebudeme si mazat med kolem pusy. Tohle období je prostě náročný. To, že se nevyspíte, vám přece říkal každej, takže to nemůžete v podstatě moc komentovat. Ale to vy nekomentujete, protože vaše dítě přece spí pořád a je ohromně hodný, takže vy vlastně vůbec netušíte, že to dítě máte. Jasný.

Na dotazy, jak se vám daří a jak to zvládáte, musíte odpovídat, že naprosto skvěle a jak je vše naprostá pohoda – opět máte nejhodnější dítě na světě (nebrečí, nejí, nekouká, už umí počítat do sto padesáti a kvadratické rovnice zvládá naprosto s přehledem). Kdybyste totiž odpověděli, že se máte unaveně a vůbec jste nespali, poněvadž malej má pořád hlad a občas to prostě je na tu psychiku náročný, tak se připravte, že buď u vás ta sociálka fakt zazvoní, nebo se vaše „kamarádky“ budou u flašky rozplývat, jak vlastně děsně nanic máma jste a jak to říkaly, že to nezvládnete a chudák dítě. Hele, jim prostě nevysvětlíte, že jste nejšťastnější ženská na světě, jen je to prostě někdy fakt náročný. Voni tomu totiž ty bezdětný rozumí nejlíp.

Vlastně jsem začala psát o něčem úplně jiným, než jsem chtěla. Chtěla jsem začít Vánocema! Jo no. Vánoce. Já to teď nějak začala extra prožívat. Poslouchám už vánoční písničky a zapálila jsem svíčku. Prudil říká, že to je jako hezký, to kouzlo Vánoc teď s malým. No, hlavně ve tři ráno to kouzlo Vánoc je takový hodně silný. Ještě nemám žádnej dárek. Když už se k tomu odhodlám a jdu je nakoupit − objednat přes net, vždycky to pak zavřu a nic nekoupím. Přestane mě to totiž bavit, protože prostě nevím, co koupit. A mám na to vlastně ještě spoustu času. Cukroví nepeču. Neumím to. (No a co jako? Ne, nepřijdu si blbě.) Chce se mi brečet. Nesnášim Vánoce. Nikdo mi nerozumí. Nic mě nebaví. Mám hlad.

Pondělí

– chce se mi pořád brečet

– brečim

Mám pocit, že to nezvládnu. Nevím, jestli jsem psychicky připravena na to být mámou. Já vlastně ani nevím, jestli chci být mámou. Je mi ze všeho strašně. Prudil mě děsně vytáčí už jen tím, jak dýchá – podezřívám ho, že záměrně přede mnou dýchá s vyšší frekvencí než normálně a víc nahlas. On nedýchá, on naschvál funí jak zdegenerovanej vepř v krizi. Tohle je horší období než celý těhotenství! Existuje snad poporodní bůh a trestá mě? Jinak si to nedokážu vysvětlit. Jdu si dát dvojku kojícího čaje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Otevřená zpověď rodiny Prudilů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.