Víkend s Miriam

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Marta Davouze

Víkend s Miriam – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Marta Davouze

Víkend s Miriam

Mladá fronta

Text © Marta Davouze, dědicové, 2018

Cover illustration © Miroslav Jiránek, 2018

ISBN 978-80-204-4946-7 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-5055-5 (ePDF)

ISBN 978-80-204-5054-8 (ePUB)

ISBN 978-80-204-5056-2 (Mobi)

Janovi

Prolog

Když mě můj přítel požádal, abych napsala knihu o jeho životní platonické lásce, byla jsem překvapena. R. byl znám jako náročný čtenář a od té doby, co byl upoután na lůžko, se jeho zájem o četbu ještě prohloubil. Tvrdil, že obracet stránky je pro něj snadnější než manipulovat s elektronickými přístroji. Přečetl také všechny moje knihy a usoudil, že dokážu jeho příběh literárně zpracovat.

Netušila jsem, proč k stáru zatoužil zaznamenat historii své mladosti, ani proč takový úkol svěřil mně, nicméně jsem pak asi byla jediná, kdo chodil na návštěvy do léčebny pro dlouhodobě nemocné s potěšením. Vyprávěl a já si dělala poznámky do linkovaných bloků.

Platonická láska je křehká a nejednou i pomíjivá. Často ani tomu, kdo ji hluboce vnitřně prožívá, není dáno ji zachytit a vyjádřit slovy. Pochybuji proto, že tak moudrému člověku, jakým byl R., šlo skutečně o knihu. To by přece chtěl vidět ukázku nebo by se aspoň zeptal, jestli už jsem začala. K ničemu takovému však nedošlo. Přitom měl každou část svého vyprávění předem připravenou, nebyly to nahodilé útržky vzpomínek ležícího pacienta, a spustil vždycky hned po mém příchodu.

Dnes jsem si téměř jistá, že to má prosté vysvětlení: čas mezi mými návštěvami mohl trávit v jiném období svého života, než bylo to, v němž se jako jedna z obětí tragického vlakového neštěstí nacházel. Nemusel jako většina ostatních myslet na zemřelé a raněné, na to, proč právě on mezi ně patří, nemusel se zajímat o příčiny spadlého mostu a kdo to zavinil. Upoutal svou mysl ke vzpomínkám na minulost, kterou tak znovu žil.

Asi rok po jeho smrti jsem v Bretani na půdě, samozřejmě při hledání něčeho jiného, na ty bloky znovu narazila. Bylo jich přes dvacet. Zjistila jsem, že je to poměrně podrobný záznam myšlenek a situací, které mi R. popisoval. Stačilo převést jejich obsah do jiné formy, než byl můj nesnadno čitelný rukopis. Doufám, že jsem jeho slova ztvárnila co nejvěrněji.

I.

„Myslíš tu Miriam, co zabila dva manžely?“ zeptal se mě Vilém a vložil si dýmku zpátky do úst. Tón jeho hlasu ani výraz jeho očí neprozrazovaly, jak to myslí. Pronesl to s takovou lehkostí a samozřejmostí, jako by konstatoval, že se venku opět rozpršelo, a zanechal nás na pochybách, zda jde o vážné a něčím doložitelné obvinění, o pouhé podezření, nebo o žert.

Vilém byl znám svými dvojsmyslnými bonmoty a jedovatými poznámkami, které mu v oblacích dýmu splývaly ze rtů docela poklidně a jen tak mimochodem, čímž dával najevo, že o nic nejde, beztak to všichni vědí. Jeho výroky vždycky vypadaly jako bezvýznamné poznámky na okraj, avšak o to byly působivější, takže se z nich často stávala ustálená rčení. To, co právě vyřkl a co možná ani nemělo být chápáno doslovně, nasadí teď mnohým brouka do hlavy, protože Miriam skutečně dvakrát ovdověla a byla jediným svědkem obou úmrtí. Všichni poněkud zrozpačitěli, nevědouce, jak s touto informací naložit.

Podíval jsem se na okno protějšího domu, kde přes půl roku svítil vánoční stromeček. Nikdy se v tom bytě nerozsvítilo jiné světlo, nikde nebylo vidět pohyb, poodhrnutá záclona zůstávala ve stejné pozici a okno bylo stále zavřené, jenom venkovní parapet s květináči plnými uschlých rostlin upomínal na jakési obyvatele, kteří snad odjeli nebo zemřeli nebo byt nabídli k prodeji, určitě to mělo nějaké vysvětlení, přesto mě onen radostně svítící vánoční stromeček nepřestával mást a zneklidňovat. Nejednou jsem se zabýval myšlenkou, že zavolám na policii, ať zjistí, jestli se tam něco nestalo, jenže pokaždé jsem nakonec svůj úmysl začal přičítat fantazii, zbytnělé četbou detektivních románů, a znovu jsem od něj upustil. Ostatně kdyby se tam něco stalo, dávno by se na to přišlo.

„Já znal pouze jednu Miriam a není mi známo, že by někoho zabila,“ řekl jsem. „Pokud vím, její první manžel se zastřelil a druhý zemřel na záduchu. Asi myslíš nějakou jinou ženu toho jména.“

„Chm,“ udělal si Vilém a já bych ho v té chvíli nejradši zabil. To jeho nadnesené a vševědoucí chm mě nepřestávalo dohánět k šílenství, a kdyby si zkusil říct ještě to, co mi s oblibou předhazoval, totiž každý ví, žes Miriam miloval, ale měl jsi holt smůlu, nebyls jí dost dobrý, tak bych ho na mou duši něčím přetáhnul. On si však obřadně upěchoval zbytek tabáku v dýmce, zapálil si, zabafal a s odpovědí nijak nespěchal. Nebylo vyloučeno, a jeho pohled tomu nasvědčoval, že mi blahosklonně poskytuje oddechový čas, že doufá, že mi jisté věci samotnému dojdou a on mi je nebude nucen vykládat po lopatě. Ve mně však kypěla žluč, a rozhodně jsem mu nechtěl usnadňovat situaci, v níž se ocitl kvůli vlastnímu neuváženému nařčení.

„Ne, nemyslím jinou Miriam,“ pravil konečně. „Mno, a pověz mi, umíš si představit chlapa, který je s manželkou v posteli a najednou ve zlomku vteřiny vyskočí, vytáhne pistoli z nočního stolku a odpráskne se? Nebo znáš jinou verzi? Mně Miriam vyprávěla tuhle.“

„Mně taky,“ řekla Alena. Pár dalších přítomných souhlasně přikyvovalo.

Uplynuly sotva dva měsíce, co Miriam zemřela, a nikdo jí nedokázal projevit úctu, natož se jí zastat. Bylo to na mně:

„Jistě, i mně vyprávěla tuhle verzi a připouštím, že může znít podezřele. Zvlášť pro ty, kteří jí záviděli a pořád na ní hledali něco špatného. Všichni ale víte, že Jan mluvil o sebevraždě dost často. Trpěl hlubokými depresemi, byl dost prchlivý a míval zkratové jednání. Proč by se nemohl najednou nečekaně zastřelit? Taky byste měli vzít v úvahu, že Miriam prožívala každou drobnost, která by se většiny lidí ani nedotkla, nesmírně intenzivně. Janova šokující smrt ji zasáhla víc, než si kdokoli z nás dokáže představit. Vůbec to nezvládala, léta navštěvovala psychiatra a postupně si to celé pro sebe přetavila do divadelní zkratky. Co na tom? Nevíme, jak přesně to proběhlo, nebyli jsme tam. Ale i kdyby okolnosti Janovy smrti byly úplně jiné, než jak je pak kdekomu na potkání líčila, aby to ze sebe dostala, nic nedokazuje, že ho zabila. Vždyť ani nevěděla, jak se s tou zbraní zachází, a policie našla stopy střelného prachu na jeho, ne na jejích rukou.“

Připadal jsem si jako advokát při závěrečné řeči, který se zoufale snaží obhájit svého mandanta, přestože ortel byl již téměř vynesen. Znal jsem, patrně jako jediný z nich, i další verze, včetně té poslední, nejpravděpodobnější, která v ní vyvolávala pocit dluhu. Možná by bylo podpořilo moje argumenty, kdybych je s nimi seznámil, ale nechtěl jsem to riskovat. Jiné verze než ta, kterou se Miriam naučila odříkávat doslova jako své divadelní role, mohly dokazovat, že se s tou tragickou událostí nikdy nevyrovnala a ustavičně hledala důvody, kvůli nimž k ní došlo, jenže jak léta plynula a detaily té kritické noci začaly tonout ve stále hustší mlze, nahrazovala je jinými, hlavně co nejkratšími, v nichž ubývalo slov, tedy i možností cokoli jimi zpětně vysvětlovat, až nakonec jako osamělý a nepochopitelný trn v jejím srdci zůstal jen samotný ten čin. Bez okolností, bez příčin, beze slov. Prostě vyskočil, popadl pistoli a zastřelil se.

Třeba by tento můj výklad přijali, a třeba taky ne. Třeba bych jim naopak poskytl další důvod k osočování, přinejmenším by ji asi označili za lhářku.

Vzpomněl jsem si, jak jsme jednou s Miriam pluli loďkou po Vltavě, a když jsme projížděli kolem Střeleckého ostrova na té straně, odkud je vidět na Kampu, zničehonic se rozplakala. Složil jsem vesla a chtěl jsem zastavit, ale ona vykřikla:

„Nezastavuj, jeď dál! Vesluj! Proboha! Už nikdy nechci tu lavičku vidět!“

„Kterou?“ zeptal jsem se. „Je jich tam plno.“

„Tu, jak na ní sedí ten člověk v černém klobouku, copak ji nevidíš?“

Utírala si slzy a ukazovala směrem, kde vůbec nikdo neseděl. Rozhlédl jsem se po ostatních lavičkách, až vzadu na jedné seděla starší žena a házela míček psovi, aby aportoval, jinak v parku nebyla živá duše.

„Aha,“ řekl jsem a zabral vesly. Snažil jsem se loďku otočit tak, aby do parku neviděla. „Co je na ní tak zvláštního, že kvůli ní pláčeš?“

„Tam to začalo. Tam na té lavičce. Taky měl klobouk. Tmavěmodrý plstěný, pamatuješ? Hrozně mu slušel. Vždycky to byl krásný muž, i bez klobouku, ale když si nasadil klobouk, byl neodolatelný. Bože, jak já ho miluju!“

Zase si na okamžik neuvědomovala, že Jan už léta nežije. To se jí stávalo. Zmateně mi líčila, jak právě tam, na té lavičce jí Jan poprvé ukázal svou zbraň.

„Strašně jsme se pohádali. Nechtěl tady za žádnou cenu zůstat, ani mě ztratit, jenže já odjet nechtěla, já tady tenkrát dělala kariéru, a on najednou vytáhl z kapsy tu pistoli a řekl, že zapomínám na třetí možnost, a když jsem se zeptala na jakou, divil se, že nechápu, a strčil mi tu pistoli přímo pod nos. Jako bych ji mohla přehlédnout nebo co. Myslela jsem, že mě chce vážně zabít, asi i bylo vidět, že na to čekám, a tak se zasmál a pak rychle strčil pistoli zpátky do kapsy, protože někdo šel. Zvedl mě za loket a táhnul mě opačným směrem. Jé, nemáš kus chleba? Podívej, jak hladově koukají, chudinky!“

Najednou nebylo laviček, nebylo klobouku ani zbraně, životně důležité bylo ihned nakrmit kachny a labutě. Taková byla Miriam. S veškerou vervou začala štrachat v kabelce, jestli tam snad neuvízla skýva chleba. Třebaže to bylo krajně nepravděpodobné, nevzdávala se, vytahovala postupně obsah té zřejmě bezedné kabelky a házela všechno na dno pramice. Změť klíčů, cigaret, zapalovačů, kapesníků, taštiček se šminkami, léků, zápisníčků, tužek a dalších věcí se ve srovnání s formátem kabelky zdála být tak obrovská, že jsem nevěřil, že se ještě někdy vejde dovnitř. Když na zem letěl i cestovní pas, kartáč na vlasy a naposledy flakon voňavky, obrátila kabelku naruby a vyklepávala podšívku, jako by nevěřila, že vážně žádný chleba nemá, a ve snaze předvést labutím důkaz, naklonila se přes okraj loďky, div nás nepřevrhla. Labutě však již před pár minutami odpluly, asi pochopily dřív než ona, že se od nás ničeho nedočkají.

Vilém ani nikdo jiný na moji obhajobu nereagoval a hovor se po chvíli stočil k řečem o politice. Zlobilo mě to. Vždyť přesně takhle se chováme k lidem, s nimiž sice nesouhlasíme, ale vyhýbáme se další debatě na dané téma, protože se jich nechceme dotknout. Naslouchal jsem trpělivě pomluvám ministra kultury a měl jsem pocit čehosi načatého a proti mé vůli nedokončeného, když vtom naproti zhasl vánoční stromeček. Dál se tam nic nehýbalo, nejspíš jen skončila životnost čínských žároviček, jimž třeba vzdát poklonu za půlroční nepřetržitou službu, nicméně jsem to považoval za znamení, a ačkoli to nebylo dvakrát uctivé k profesoru Zálešnému, jenž se nacházel uprostřed rozboru fenoménů ovlivňujících duchovní vývoj jedince, obrátil jsem se na Viléma s otázkou:

„Jestli podle tebe Jana zastřelila, jak zabila Václava?“

„Doufal jsem, že toho necháš. Nebuď nejapný. Dobře víš, že jsem to řekl jen tak. Vždyť já tu holku měl docela rád. I když byla dost pošahaná.“

„Takové věci se jen tak neříkají.“

„Tak promiň a uklidni se konečně. Copak mě chceš mermomocí vyprovokovat, abych tě zkoušel trumfnout? Jak libo. Odebrala mu dýchací přístroj a on se udusil. Například.“

„Lidi, přestaňte,“ ozývalo se ze všech stran a moji hosté se začali houfně sbírat k odchodu. Měl jsem oprávněný pocit viny, zejména vůči panu profesorovi, běžel jsem za ním a ve dveřích jsem se pokoušel nějak se mu omluvit, nějak mu to vysvětlit, ale jen jsem to zhoršoval. Z mých úst vycházely samé rozpačité bláboly a on nevěřícně kroutil hlavou a snažil se mě co nejrychleji zbavit.

Všichni odešli, všude byly plné popelníky a nedopité sklenice, Alena si u mě zapomněla svetr, kdosi tu nechal cigarety a zapalovač a já si připadal jako opařený a děsil jsem se příštího rána. To totiž vždycky bývá na celé věci to nejhorší. Co si člověk před spaním jakž takž promine a vysvětlí, v mém případě rytířskou obhajobou dámy, která se už nemůže bránit, jeví se mu ráno natolik trapné a neomluvitelné, že se nejméně půl dne nenávidí a přemýšlí, jestli je lepší skočit pod vlak nebo emigrovat na Aljašku, neboť při pomyšlení, že by se měl se svědky svého selhání znovu setkat, je mu nevýslovně stydno. Dostal jsem chuť pořádně se opít, aby to když tak stálo za to. Ani v jedné lahvi však nic nezbylo a možnost slívat si víno, co moji hosté nedopili, se mi ošklivila. Začal jsem tedy mechanicky čistit popelníky a odnášet nádobí a lahve do kuchyně. Jako smyslů zbavený jsem se jal v půl druhé ráno uklízet co nejpečlivěji. Když došlo na smeták a hadr na podlahu, narazil jsem v komoře na lahev vodky, kterou si s sebou kdysi přinesla Miriam a z níž vypila s mou pomocí necelou polovinu. Okamžitě jsem nechal úklidu a usadil jsem se s lahví na kanape. Díval jsem se na záhadné okno protějšího domu a stýskalo se mi po světle vánočního stromečku i po Miriam.

Následujícího rána to nebylo tak zlé, jak jsem se obával. Probudil jsem se kolem jedenácté, sice na kanapi, ale zcela svěží, plný chuti do života. Ani hlava mě po té vodce nebolela. Miriam nikdy nepila podřadné drinky. Gin musel být anglický, whisky skotská a vodka finská, jiné nevěřila. Když ke mně před svou emigrací chodívala, mohl jsem si se svými příjmy dovolit leda myslivce nebo Hanáckou vodku. Proto asi měla pocit, že mi ty drahé lahve musí nějak zdůvodňovat. Copak nevíš, kolik lidí už z pančovaného alkoholu osleplo nebo zemřelo? říkávala. Mám se snad zabít jedovatým metanolem v podezřelých flaškách? Je tu dost jiných báječných možností, kterak se sprovodit ze světa, nemyslíš? Přitom si pokaždé přehodila nohu přes nohu, aby se jakoby nechtěně otevřel rozparek její sukně a umožnil pozorovateli spatřit konec punčochy a podvazek na stehně. Tahle poslední lahev vodky ale měla jinou historii. To se naopak přikryla dekou až ke krku, protože promokla a drkotala zuby.

Přednášku jsem měl až od dvou, dost času nejen na sprchu a kávu, ale i na oběd ve fakultním baru. Polévku, párek a šunkové nebo humrové chlebíčky, to mají stále a mně to stačilo. Nejeden kolega se nad tím pozastavoval, to prý není žádný oběd, ať s ním jdu do nedaleké restaurace na kus pořádného žvance, čímž byla míněna vepřová s knedlíkem, guláš nebo svíčková. Párkrát jsem se musel podrobit, zvlášť když jedním z těch, jejichž nabádavé hlasy se mě snažily přimět ke správné životosprávě, byl vedoucí naší katedry profesor Hřivnáč. Nastrkal jsem pak do sebe ty knedlíky, co mi měly zajistit pevné zdraví, a bylo mi nanic. Ne z těch knedlíků, nýbrž ze mě samotného, z mojí zbabělosti, neboť jsem se nedokázal ani vzepřít a držet zvyku, jenž mi vyhovoval, ale ani jim pak u oběda položit otázku, proč jim připadá tři dny starý hospodský guláš zdravější než čerstvý šunkový chlebíček.

Napsal jsem si ještě pár poznámek k tématu své nadcházející přednášky pro případ, že by mi nějaký zvídavý student kladl záludné otázky, a chystal jsem se jít do koupelny, když tu se ode dveří ozval zvonek. Netušil jsem, kdo by to mohl být, a ze všeho nejméně by mě bylo napadlo, že zvoní moje matka. Pozdě litovat, že jsem nepředstíral nepřítomnost a šel otevřít. Vplula do bytu s výrazem bohyně Nemesis a žádala něco k pití:

„Nedělej, že tu nemáš žádný chlast.“

Dolil jsem jí zbytek vodky a zeptal jsem se:

„Stalo se něco?“

Bleskla mi hlavou jedna z otcových průpovídek, kdo se moc ptá, moc se doví, avšak hned vzápětí jsem si uvědomil, že i kdybych se nezeptal, přívalu matčiných nářků bych stejně nebyl ušetřen. Jedním hltem vyprázdnila sklenici a spustila a já se v duchu loučil s představou svého skromného oběda. Budu rád, jestli stačím včas doběhnout na přednášku.

„Tohle nebudu dál snášet,“ řekla, „dám se s ním rozvést. Vždyť je to nesnesitelné! Nesnesitelné! Do šedesáti jsem si od něj nechala huntovat tělo. Věčně jsem mu posluhovala, prala ty jeho smradlavý fusekle a podělaný spodky, vařila ty jeho polívky a jemu to furt není dost. Začal si zapisovat veškeré výdaje a chce po mně, abych mu na domácnost přispívala ze svého důchodu. Taková drzost! Spočítal mi, kolik dávám za kadeřníka, kolik za švadlenu, kolik za hodiny francouzštiny, a co prý dělám s tím zbytkem? Proč mu nedávám ani korunu na domácnost? Túdle! Až naprší a uschne. Nalej mi ještě.“

„Já nic víc k pití nemám, mami. Včera jsem měl hosty, všecko se vypilo.“

„To nemyslíš vážně. Vy jste se proti mně spikli,“ křikla a vrhla na mě zlostný pohled. „On ti volal, že sem jedu, přiznej se.“

„Nikdo mi nevolal. Jestli chceš skleničku, tak pojďme dolů do toho baru na rohu. Třeba už mají otevřeno. Chtěl jsem se ještě osprchovat, než půjdu na fakultu, ale jestli ti to pomůže, zvu tě na…“ nestačil jsem to doříct, vmžiku stála u dveří a čekala na mě.

Doufal jsem, že bar otvírají později, a tak se jí budu moct omluvit a doprovodit ji na tramvaj, leč přišli jsme právě ve chvíli, kdy barman otevřel dveře a opřel o zeď tabuli s nabídkou nápojů. Matčiny výlevy, jež neustávaly ani po druhé skleničce a jejichž obsah jsem znal zpaměti, mi pokaždé připomněly Emilii a náš rozvod; tu poklidnou úmluvu dvou rozumných lidí, kteří bez hádek a vzájemného osočování dospěli ke shodnému názoru.

Emilie se zanedlouho znovu vdávala. Pozvala mě na svatbu a já její pozvání přijal. Ne ze sentimentu, spíš abych se ujistil, že je u Richarda v dobrých rukách. Burleskní scéna, kterou ztropil při našem prvním setkání, ve mně totiž nebudila pražádnou důvěru.

Až na té svatbě jsem začal měnit názor.

Richard byl podsaditý brýlatý chlapík s prořídlými vlasy, žádný výkvět mužské krásy, ale kdo se dostal do jeho blízkosti a prohodil s ním pár slov, musel propadnout takřka hmatatelnému působení jeho aury. Doslova vyzařoval onu horoucí lásku, kterou pomalu známe už jen ze starší literatury. Netrvalo dlouho a bylo mi jasné, že ten člověk je pro Emilii připraven cedit krev, položit hlavu na špalek, dát se zabít v souboji nebo upálit na hranici.

Jediné, co mě udivovalo, byla jeho výška. Emilie pořád úzkostlivě dbala na to, aby nevypadala vyšší než já. Přestože měřila o dvanáct centimetrů méně, střevíčky s vysokými podpatky si brala pouze tam, kam jsem ji nedoprovázel. Ovšem hrát si, že je menší než její nový partner, nemělo smysl. Zjevně byla podstatně vyšší i bosá. A tak si naopak vzala ty nejvyšší podpatky a mě píchlo u srdce při pohledu na její nádherné nohy, které teprve na vysokých podpatcích patřičně vynikaly a na nichž se uměla pohybovat líp než topmodelka.

Žasnul jsem, jak každým dalším krokem dokázala předvádět nejen nohy a skvělé linie své postavy, ale celou svoji bytost. Nesla se vedle Richarda, kterého v těch podpatcích převyšovala asi o čtvrt metru, jako bohyně. Nikdy jsem ji tak neviděl, leč pochopil jsem, že Richard ji zřejmě takovou viděl a obdivoval od začátku, že Richard na rozdíl ode mne není slepý a je mu úplně fuk, jestli se mu pro tu bohyni dostane role prince na bílém koni nebo panoše.

Na přednášku přišla ani ne polovina studentů a i ti byli duchem na prázdninách. Odříkal jsem bez obvyklého zápalu, co jsem si přichystal a co mělo být vyvrcholením mého třísemestrového cyklu o panování rodu Lucemburků na českém trůně. Cyklus byl koncipován jako příprava na náročnou oborovou zkoušku z diplomatiky, která je čekala. Proto zahrnoval jednotlivé pomocné vědy historické, hlavně paleografii a sfragistiku, jež jsou pro identifikaci středověkých písemností nezbytné, letmo jsme se dotkli i heraldiky a numizmatiky. Cílem této mé závěrečné přednášky bylo jisté zevšeobecnění, umožňující nejen rozeznat podpisy a pečetě panovníků, zvládnout transkripci a překlad listin z latiny či středověké němčiny, nýbrž vidět za dostupnými listinnými prameny i širší souvislosti, především samozřejmě celkovou politickou situaci, ale třeba i panovníkovu náturu.

Nedokázal jsem je však vyburcovat ze spánku ani odvážným tvrzením, že nejnovější výzkumy nevylučují, že Václav IV. byl homosexuál a svou lazebnici, Zuzanu z Hilfenburku, navštěvoval proto tak hojně, že se jí jako jediné mohl svěřovat se svým trápením. Homosexualita byla tehdy považována za sodomii, tedy těžký zločin trestaný veřejnou popravou. To, že ho tam navíc nehlídala manželka a mohl si dopřávat vína v neomezené míře, se rozumělo samo sebou.

Můj pokus zabrousit do jiných než přísně vědeckých sfér mi bohužel úspěch nepřinesl. Připadal jsem si naopak jako jeliman, jenž chodí s křížkem po funuse, neboť moji posluchači na mě hleděli se shovívavostí zasvěcenců, kteří si takové drby dávno přečetli na internetu. Zrovna jsme si přáli hezké prázdniny, když vešla sekretářka katedry a sdělila mi, že mě profesor Hřivnáč bude očekávat ve své pracovně přesně v šest hodin.

Poděkoval jsem jí a můj zrak bezděčně spočinul na jejím poměrně nehezkém kazaku, který měl skrýt přebytečná kila. Vybavila se mi matčina věta o huntování těla. Paní Novotná byla moc milá a spolehlivá sekretářka, měl jsem ji rád, a v duchu jsem se hned napomínal: To, že má někdo ošklivou blůzu, ještě neznamená, že považuje sex za huntování těla.

„Pane docente, já tady rod z Hilfenburku nemohu najít. Ani v téhle podrobné genealogické encyklopedii, kterou jsem si vypůjčil v semináři, ani na internetu. Nebo jsem si to špatně zapsal? Říkal jste Zuzana z Hilfenburku, ne?“

Bylo mi, jako bych se právě probral ze špatného snu do sluncem prozářeného rána, nebo jako bych sletěl z měsíce a dopadl bezpečně na obě nohy. Někdo mi přece jen naslouchal! Co víc, dělal si poznámky! A já osel jsem si ani nevšiml, že kromě mě v posluchárně někdo zůstal. Ovládl mě pocit nevýslovného blaha, že ten až dosud prokletý a marný den dostal nějaký smysl.

„Jak jste asi slyšel, příteli, mám teď dvě hodiny volna, profesor Hřivnáč mě bude očekávat v šest hodin a jsou sotva čtyři. Mohl bych vás pozvat na pivo? V klidu bychom to spolu probrali.“

„Jasně, moc rád, pane docente.“

Viléma jsem zahlédl, sotva jsme vstoupili do výčepu, ale dělal jsem, že ho nevidím, že vyhlížím volné místo v zadní místnosti. Usadili jsme se do nejzazšího rohu a já svému jedinému vnímavému studentovi bez mučení prozradil, že Hilfenburk je bohapustý výmysl, že jsem plácl první jméno, jaké by mohlo nějakému pomyslnému hradu patřit, protože jsem doufal, že aspoň pár posluchačů procitne ze sna a něco proti tomu namítne. Cokoli. Například že lazebnice mohla stěží pocházet ze šlechtického rodu nebo kde se ten Hilfenburk nacházel a jestli jsem nemyslel Helfenburk.

Můj společník zvolna popíjel pivo a nespouštěl ze mě oči. Myslel jsem, a moje povídání o vymyšleném hradu to rozhodně umožňovalo, že se celé záležitosti od srdce zasmějeme, avšak toho jsem se nedočkal. Mlčel a tvářil se nanejvýš vážně a já nabýval čím dál víc dojmu, že zatímco se usilovně snažím upamatovat na jeho jméno, jemu se hroutí důvěra ve smysl veškerého historického bádání. Nic jsem nespravil ani druhou sklenicí piva, ani dalšími řečmi. Mladík poslušně pil a mlčel jako zařezaný. Teprve třetí sklenice mu rozvázala jazyk, a bylo to, jako by mi zabodl dýku přímo do srdce:

„Vy jste, pane docente, znal nějak blíž Miriam Houdkovou?“

Teď jsem pro změnu na okamžik oněměl já. Když jsem neodpovídal, domníval se, že musí svůj dotaz upřesnit:

„Myslím tu herečku, co nedávno zemřela.“

„Proč myslíte, že jsem ji znal?“

„Víte, nezdá se mi, že by v Praze bylo tolik Rostislavů, kterým by taková hvězda věnovala svou knihu. Ne v intelektuálních a uměleckých kruzích. A v té její knize je věnování Rosťovi. Nemohl byste to být vy?“

„O jaké knize to, člověče, mluvíte?“ zvolal jsem.

„Předtím jste mě nazval přítelem, teď jsem jenom nějaký člověk?“

„Nevím, kdo jste, nepředstavil jste se mi,“ opáčil jsem zhurta, bezmála s dodatkem a basta a bouchnutím do stolu. Nejspíš za to mohlo pivo, ale měl jsem neodolatelnou potřebu jednu mu vlepit. Ten Hilfenburk mi přišel draho.

„Čeněk Navrátil jméno mé, a jsem vaším studentem už tři roky. Pochválil jste moji seminární práci o moravském zemském znaku z hlediska státoprávně historického a složil jsem u vás na výbornou dvě zkoušky,“ děl uštěpačně.

„Tak vidíte, můžete si gratulovat. Mám odjakživa špatnou paměť na jména a bohužel si lépe zapamatuji problémové studenty, kteří jsou probíráni na poradách vedení katedry, než ty vzorné, k nimž bezpochyby patříte. Doufám, že je to omluvitelné a že vzorný neznamená automaticky urážlivý a do té míry namyšlený, že by nemohl odpovědět na otázku, o jakéže to knize je tu řeč.“

„Ta kniha paní Houdkové vyšla před dvěma dny, přála si prý, aby ji vydali až po její smrti. Je to básnická sbírka s názvem Zakázané stezky. Dnes ráno jsem do ní u Fišera nahlédl a zaujalo mě to věnování. Ale nesbírám poezii, tak jsem si ji nekoupil. Vypadá moc pěkně, na přebalu je reprodukce suché jehly od Adrieny Šimotové.“

Ó, jak dokonalá informace, pomyslel jsem si, teď schází, aby řekl, kolik to má stránek, kolik to stojí, kdo to vydal a kdo byl odpovědným redaktorem. Případně v jaké tiskárně to vyrobili. Najednou jsem znejistěl, jestli si to myslím nebo říkám nahlas, protože onen ďáblík v rouše horlivého studenta pravil:

„Má to sedmdesát šest stran vlastního textu, zbytek jsou ty věci okolo, předsádka, titulní list, tiráž a tak dál. Vydalo to nakladatelství Artis. Na cenu jsem se nedíval, nehodlal jsem to kupovat. Jestli chcete, já vám do knihkupectví skočím a přinesu vám to nahoru k panu profesorovi. Sám byste to už nestihl, máte u něj být za deset minut.“

Podíval jsem se na hodinky. Zase měl pravdu. Čeněk jeden. Dal jsem mu pětistovku a poprosil, aby mi tedy došel koupit tu knihu, rychle jsem u výčepu zaplatil, zamával na Viléma, jako že jsem ho až nyní s překvapením zpozoroval, a běžel jsem na ulici. Z posledního dechu jsem vyběhl do druhého patra a kráčeje dlouhou chodbou k cíli své cesty, pokoušel jsem se patřičně vydýchat a co nejrychleji vzpamatovat natolik, abych před profesora předstoupil jako úctyhodný pedagog filozofické fakulty, a ne jako nezodpovědný element, který má v sobě tři piva a sotva se potácí, jelikož od minulého večera nepozřel ani sousto, a který navíc opíjí své nejnadějnější studenty a svádí je na scestí.

Zpráva o tom, že Miriam napsala knihu a věnovala mi ji, ve mně vyvolala sžíravé pocity pozůstalého po platonické lásce, jimž jsem se v posledních týdnech se střídavým úspěchem bránil. Zakázané stezky. Ano, vím, co tím myslela, snad to ani nemusím celé číst. Název stačí. Zaklepal jsem a vzal za kliku profesorovy pracovny.

V labyrintu suterénních chodeb i dnes potkáváme toho prapodivného muže. Je vysoký, má trošku mongoloidní tvář a je oblečen do bílého lékařského pláště. Chodí jaksi bezcílně sem a tam, každého pozdraví, občas úslužně pacientům přivolá výtah. Jeho chůze, pomalá a rozvážná, mi připomíná zámožného vašnostu na korze. Nevzbuzuje ve mně hrůzu, jen údiv, a taky cosi vzdáleně nepříjemného, co nedovedu popsat a co možná způsobuje spíš samotný ten suterén. Už na tom jsem sice podstatně líp se svou klaustrofobií, nebojím se jet výtahem, ale suterény nejsou nic pro mě.

Abych tolik nevnímala, kde jsem, vytahuji po svém zvyku v čekárně blok a tužku, chci si připravit aspoň pár dalších vět do té knihy. Co si pamatuji, R. pokračoval tím, jak k jeho osudové lásce došlo. Musím se doma podívat do poznámek, tady dole mě asi nic kloudného nenapadne.

Po vyšetření na skeneru se vydáváme zpět spletí nekonečných chodeb. Ten člověk už stojí u výtahu a mačká tlačítko. Určitě nějaký saniťák, neškodný blázen, co se převléká za doktora. Z milosti ho tu nechávají žít. Po čase se dovídám, že je to doktor Schmidt, kterému se nejlíp přemýšlí o pacientech, když se prochází. Je těžké tomu uvěřit. Konečně vycházíme ven na čerstvé povětří. Prudké slunce doslova oslepuje.

II.

Aby se verbální popis toho rána alespoň částečně podobal skutečnosti, měla by teď přijít zářivá věta. Kdykoli jsem se ve vzpomínkách na Miriam dostal ke své první návštěvě na její a Janově venkovské chalupě, znovu a znovu jsem hledal tu větu, ale ona mi pokaždé o malý kousek unikla. Zkoušel jsem své tehdejší pocity zachytit nejrůznějšími způsoby, leč marně. Ať jsem zabrousil do poezie nebo se držel holých faktů, ať mi z toho vyšel hálkovský jásot nebo meteorologická zpráva, nikdy to nebylo ono. Přitom se nestalo nic zvláštního. Prostě jen v noci lilo jako z konve a temná, bezměsíčná obloha věstila pošmourné dny, které od zítřka určitě nastanou. Dny zimavé a deštivé, za jakých se člověku nechce ven ani na krok, a tak raději lelkuje v chalupě, listuje ve starých časopisech a je nanejvýš potěšen, když narazí na nevyluštěnou křížovku.

Usínal jsem s představou zítřejších společenských her; snad tu mají nějaké karty nebo scrabble. Nemohu odjet hned, to by bylo neslušné, tak mile mě k sobě zvali. Jeden den tu nějak protluču, vlastně jsme si už dlouho takhle ve třech pořádně nepopovídali. Pozítří ráno však rozhodně půjdu na vlak.

„Vstávej, ty lenochu, podívej na tu krásu!“ zvolala Miriam a otevřela dokořán okno pokojíka, do něhož mě uložili. Kdoví, kde se tu vzala. „Už je ráno, vážený pane, a já hledám parťáka k procházce. Můj drahý manžel popíjel celou noc, s ním do oběda nic nebude.“

Mhouřil jsem oči, ne z ospalosti, ale protože jsem byl doslova oslepen tím, co mě obklopovalo. O pošmournosti, jíž jsem se obával, nemohlo být řeči. Tak jiskřivé, tak ve všem všudy okouzlující ráno jsem dosud nezažil. Ptáci zpívali jak o život, podmanivá vůně popínavých růží se drala dovnitř a sluneční paprsky mě bodaly jako andělské šípy. Probleskovaly skrze listy stromů a vytvářely z krůpějí nočního deště malé diamanty, pronikaly dovnitř škvírami letitých dubových dveří i mezi stropními trámy, útočily na mne ze všech stran. A to, co stálo nade mnou a lákalo mě na procházku, nebyla žena, ale úkaz. Slunce prosvítající Miriaminými vlasy proměnilo totiž hnědovlásku ve Zlatovlásku, která svítila stejně oslnivě jako její nebeský druh.

„Co na mě tak civíš? Vstaneš teda, nebo ne?“ zeptala se a já si s jakousi slastnou hrůzou uvědomil, že jsem se právě beznadějně zamiloval do pohádkového zjevení. Vyskočil jsem z postele a začal jsem si natahovat kalhoty. Miriam se diskrétně odvrátila a vyložila se v okně.

„Obleč si taky nějakou bundu nebo svetr, v lese je chladno,“ radila mi a přitom zhluboka vdechovala svěží ranní vzduch.

Jan spal v sednici na kanapi, na zemi ležela prázdná lahev a paměti Vladimira Nabokova Speak, Memory hřbetem vzhůru. Prošli jsme jako dvě myšky, abychom ho nevzbudili, třebaže by ho v té chvíli asi nevzbudil ani sloní dupot nebo výbuch granátu. Vůbec nás nenapadlo hledat něco k snídani a vyběhli jsme do lesa. Miriam mě vyzývala k soutěži, kdo z nás bude dřív u její oblíbené skalky, jenže na to, abych se do toho obul a předběhl ji, bych se nejdřív musel pořádně probudit, což se mi nechtělo. Nechtělo se mi opouštět sen o Zlatovlásce, bylo mi v něm dobře. A pak, komu by se chtělo běžet o závod, když slunce vysouší noční průtrž mračen a les je prostoupen hřejivým oparem plným omamných vůní? Taktak jsem se za ní belhal.

„Nesmíš se hněvat,“ řekl jsem. „Nejsem ještě úplně vzhůru.“

„Virginia Woolfová tvrdila, že jde prožít celý život v jediném dni. Myslíš, že je to možné?“

„Ano,“ odvětil jsem, dechu sotva popadaje, „docela jistě.“

„A je to dnešek?“

„Jak bych to mohl vědět? Vždyť dnešek teprve začal.“

Zatvářila se zklamaně a beze slova pokračovala v cestě. Došli jsme k palouku s bludným kamenem, jemuž říkala skalka lesních vil. Už byla skoro suchá, vylezli jsme nahoru na plošinku a sedli si vedle sebe.

„Jestli den bude pokračovat tak, aby pro nás znamenal co celý život, můžeme přece sami ovlivnit,“ křikla naštvaně. V lesním tichu zněla její slova jako polnice ohlašující zahájení boje. Vyplašilo to nejen mě, ale i spokojeně si prozpěvující ptáky, kteří vyděšeně vzlétli a klidili se od nás co nejdál. Můj sen o Zlatovlásce by se byl vmžiku rozplynul nebýt toho, že jsem se na ni podíval. Seděla v protisvětle a slunce znovu naplno ozářilo kontury jejích vlasů. Kdybych dostal příležitost, byl bych se jí zeptal, jestli je u téhle skalky zvykem, že na sebe víly hulákají jako pavlačové báby, k tomu ovšem nedošlo, jelikož změnila téma. U ní nic nového, dělávala to často, nicméně takové změny bych se v onom až něžně romantickém prostředí opravdu nenadál:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Víkend s Miriam.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.