Německo

Mýtus a realita

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Aleš Valenta

Německo: mýtus a realita– e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

NĚMECKO MÝTUS A REALITA

ALEŠ VALENTA

ALEŠ VALENTA

NĚMECKO

MÝTUS A REALITA

politika v SRN 1998—2017

mladá fronta

Anně, Mirce a Olince

© Institut Václava Klause, 2018

Cover © Michal Chodanič

ISBN 978-80-204-4961-0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-5073-9 (ePDF)

ISBN 978-80-204-5072-2 (ePUB)

ISBN 978-80-204-5074-6 (Mobi)

PŘEDMLUVA

Kriticky o současném Německu

Václav Klaus

Německo bylo vždy a je i teď pro českou zemi, pro český národ, pro český stát osudovým tématem. V dnešním falešném, protože politicky korektním světě, v dnešní Německem dominované Evropě je to ode mne zdánlivě nepatřičný výrok. Proč by Německo mělo být osudovým tématem? Poučené a své vysoce problematické minulosti zbavené Německo je přece vzorem pro celou Evropu, a tedy i pro nás.

Nemyslím si to, a hlavně si to nemyslí autor této mimořádné knihy. Po dobu celé naší historie bylo Německo naším nejvýznamnějším sousedem (v dobrém i zlém) a v současnosti – v éře oslabování národních států Evropskou unií – to platí o to silněji. Německo je v dnešní Evropě určující silou, chce se mi dodat – opět. Tentokráte nikoli díky své vojenské síle, ale díky své velikosti (na evropské poměry), díky své ekonomické síle, díky své „nátuře“, díky své cílevědomosti a ambicióznosti. I díky své vnitřní poslušnosti.

Německo je dnes v Evropě hegemonem (ač si to Francouzi pořád nechtějí přiznat), ale – naprosto nově – je i naším spojencem. Já bych pro upřesnění však řekl: formálním spojencem. Ani členství v EU, ani v NATO (které nemá jasný cíl a smysl) totiž ani nezaručuje, ani nevyžaduje autentické spojenectví. Členství v obou těchto organizacích neznamená rezignaci na vlastní národní zájmy. Ty mělo a má Německo od našich dosti odlišné, často konkurenční a protichůdné. A umí je prosazovat.

Německo špatně chápeme, protože mu nerozumíme. Kniha Aleše Valenty je prvním velkým českým příspěvkem k otevřenému a kritickému pohledu na dnešní Německo, zejména na jeho velmi specifický poválečný vývoj. Nejdříve v něm proběhla pomalá, povrchní a nedůsledná denacifikace, potom nastala – dlouho nedoceňovaná – neomarxistická skoro-revoluce Frankfurtské školy. Právě ta připravila klíčový okamžik – využití nacistické minulosti jako odrazového můstku k transformaci viníka v učitele, v kazatele a ve vzor nás všech. To je zcela mimořádný a pro Německo nepochybně úžasný úspěch. To se mu nikdy v minulosti nepodařilo. Aleš Valenta je k analýze tohoto zvláštního vývoje povolaným autorem. Jeho výrok, že je v dnešním Německu stále rozvíjena „Schuldstolz“ (pýcha z viny), je nadmíru výstižný.

Aleš Valenta mne před několika lety zaujal svými navýsost konzervativními texty, které jsem nacházel v různých internetových mediích. Když jsem ho osobně poznal, zaujal mne svou sečtělostí, svým nadhledem, ostrostí svého pohledu, svou neokázalou pracovitostí. Svou skromností, ale i svou neústupností. Strávil více než rok v našem Institutu – a pilně pracoval. Výsledkem toho je nejen tato kniha, ale i sborník jeho textů „Jeden rok konzervativní publicistiky“ (IVK, publikace č. 33/2017) a řada článků. Aleš Valenta hledá hlubší ideové kořeny toho, co se dnes v Německu děje. Nezůstává na povrchu.

Je u nás v tomto ohledu naprostou výjimkou. České politické vědy (spíše „disciplíny“) dnešnímu Německu věnují jen malou pozornost. Texty, které produkují, jsou navíc výlučně popisné, nikoli analytické. Proto málo zajímavé. A už vůbec ne kritické ve smyslu přirozeného kritického myšlení badatele, který provádí hloubkové analytické soudy. A který není apologetem. Proto naše oficiální „německologie“ zůstává na povrchu. A často v nedůstojném předklonu.

Jde nám o poválečné Německo (ne o nové a nové variace na téma Hitlerova Německa). Samozřejmě nám jde o pochopení válečného traumatu Německa, ale více nám jde o vývoj následný. Aleš Valenta přesvědčivě ukazuje, že je následný vývoj něco navíc, něco nového, něco specificky německého, což je velmi netriviální závěr. Většina pozorovatelů současného Německa toto specifické podceňuje. Stále znovu je třeba připomínat, že je Německo nejen kolébkou nacismu (i když ne Hitlera, který se narodil pár kilometrů za německými hranicemi), ale i Marxe; kolébkou, která si Marxe – jak potvrdily letošní oslavy v Trevíru – stále hýčká. Obojí je v Německu, byť přetransformovaně, obsaženo – i agresivní extrémně levicové hnutí ANTIFA je mimo Německo nepředstavitelné.

Stále znovu se přesvědčuji o tom, že podceňujeme roli církve a církví v Německu. Moji přátelé v Německu mi to pořád připomínají. Aleš Valenta o tom má v knize hezkou kapitolu s názvem „Církve bez Boha“, neboť ty dnešní německé se podle něj „stále více transformují v polosekulární charitativní spolky“. Moralizování a okázalé milosrdenství jsou toho produktem.

Aleš Valenta vidí klíč k pochopení současného Německa a jeho poválečného vývoje ve zlomu, který nastal v šedesátých letech, v éře tzv. kulturní revoluce. To byla nepochybně zásadní výhybka. Jakkoli jsem s ním dlouho polemizoval o vhodnosti slova „kulturní“, neboť se mi zdá, že šlo a jde o více než kulturu, pomalu se s ním smiřuji. Mám za to, že jde spíše o obecně civilizační než o úzce kulturní dimenzi. Tento poněkud matoucí termín se však stále více ujímá. Skoro není možné ho obcházet, i když ještě poměrně nedávno byl obrat kulturní revoluce pro naše generace spojen výlučně jen s Maovou Čínou.

I slovo neomarxismus, které někteří autoři ve spojitosti s Německem užívají, je sporné. Souhlasím s Darylem McCannem (Quadrant, červen, 2018), že více než o neomarxistickou revoluci jde v dnešním světě o revoluci „bohémskou“ (anglicky bohemian), v mé terminologii o revoluci levicových „kulturtrégrů“.

Aleš Valenta si rovněž všímá probíhající eroze německého konzervatismu. Základní problém vidí v transformaci CDU, která – zejména v dnešním merkelismu – provedla „úprk doleva“. Autor nám předvádí, že „v CDU došlo v éře Merkelové k tiché revoluci“. Posun doleva byl velmi výrazný a zcela evidentní. Vždy jsem říkal paní kancléřce, že mají v Německu dvě sociálnědemokratické strany, ale že jen jedna si to troufne přiznat. Posun k explicitní podpoře oné „bohémské“ revoluce je ještě větší. Se skutečným konzervatismem už nemá dnešní CDU nic společného.

S Německem jsme pevně provázáni, zejména ekonomicky. Nikdy v minulosti to tak silné nebylo. Pro nás je to – výlučně z ekonomického hlediska – v mnohém pozitivní, ale také v mnohém vysoce riskantní. Masivnímu ekonomickému příchodu Němců do naší ekonomiky jsme po listopadu 1989 ani nemohli (a mnozí ani nechtěli) bránit, protože jsme byli ekonomickými liberály, ale má to své vysoce problematické důsledky, nad kterými není možné zavírat oči.

A to ani nekomentuji Německo a masovou migraci, které se intenzivně věnujeme jinde. Německo je i v této věci v Evropě naprosto rozhodující zemí. V knize je tomu věnována významná kapitola.

Aleš Valenta napsal vynikající knihu, mnohým lidem bych ji předepsal jako povinnou literaturu, jako lék na jejich nemocné myšlení.

4. 7. 2018

Úvod

Jsou to již více než dva roky, kdy na podzim 2015 Evropa s úžasem a namnoze i se zděšením přihlížela, jak německá vláda otevřela hranice a statisíce Syřanů, Iráčanů a Afghánců, jakož i těch, kteří se za ně vydávali, se valily Balkánem do střední Evropy. Z paměti současníků asi dlouho nevymizí obrazy davů mladých sebevědomých muslimů, pochodujících jihovýchodní Evropou ve stopách někdejších tureckých nájezdníků a měnících se v německém a většině evropského tisku jako zázrakem v nebohé matky s dětmi. Stejně tak nelze zapomenout, jak se německá kancléřka Merkelová nechávala dojímat pláčem malé Palestinky (ano, i děti byly mezi migranty) a ochotně se fotografovala se skupinkami utečenců. V těchto okamžicích se rodila specifická německá Willkommenskultur. Rodila se ve znamení potlesku, vítajícího na nádražích velkých německých měst přijíždějící migranty, ale i ve stínu médii zamlčovaného anebo skandalizovaného zoufalého odporu obyvatel jiných německých měst a vesnic proti invazi cizího hrozivého elementu. Mnohý zahraniční pozorovatel si tehdy kladl otázku: Jakým státem či jakou entitou je vlastně dnešní Německo? Kdo jsou Němci? Je možné pochopit počínání Angely Merkelové?

Na tyto problémy hledá odpověď také tato kniha, zabývající se německou politikou posledních dvaceti let. Můj intenzivní zájem o zemi našich západních sousedů probudila právě zmíněná migrační vlna, která uvrhla Evropu do nejhlubší krize od r. 1989/1990 a vyvolala u nás – zejména v alternativních internetových médiích – rozsáhlou diskusi o politice Německa, jeho identitě a chápání sebe sama. Zapojil jsem se do ní několika statěmi, uveřejněnými na portálu Neviditelný pes – nejprve jako soukromý publicista a od července 2016 jako analytik Institutu Václava Klause.[1] S prohlubujícím se zájmem o příčiny a souvislosti německé politiky posledních desetiletí jsem si stále zřetelněji uvědomoval dvě skutečnosti: zaprvé schématický a zkreslený obrázek Spolkové republiky Německo v českých médiích a většinovém intelektuálním diskursu (což ovšem souvisí se stejně zkresleným vnímáním Západu a EU), zadruhé naprosto nedostatečný, ba téměř absentující kritický pohled na německou domácí politiku v odborném a akademickém prostředí České republiky.

Česká veřejnoprávní média, stejně jako naprostá většina novin a časopisů, referovala do vypuknutí migrační krize o Německu téměř výhradně jako o vzorové demokratické a liberální zemi.[2] Od té doby přibylo kritických hlasů, ale málokteré přesáhly téma migrace a jejích bezprostředních souvislostí. V obecném povědomí tak Německo stále zůstává zemí, od níž se nejen ČR, ale i většina ostatních evropských států může a má v mnohém poučit. A to nejen v tom, jak provádět úspěšnou ekonomickou a sociální politiku, ale hlavně jak docílit a udržet vysokou politickou kulturu. Je pravda, že Německo je proslulé stabilním politickým prostředím, které vynikne zvláště při srovnání s rozkladem standardních politických stran, jaký zažívá již celá desetiletí např. Itálie a jenž v roce 2017 v rámci prezidentských voleb postihl i Francii. Významnou předností německého politického systému je nepochybně propracovaná ústava, jakož i obsáhlá judikatura Spolkového ústavního soudu. Je nesporné, že Němci dovedli k vysokému stupni efektivity a stability federální systém, založený na souhře ústřední vlády a šestnácti spolkových zemí, do něhož bylo po r. 1990 navzdory všem potížím úspěšně začleněno pět nových zemí bývalé NDR. Rovněž je nesporné, že Německo se v poslední době těší – odhlédneme-li od kritiky nynějšího amerického prezidenta – vysokému a zřejmě rostoucímu renomé na mezinárodní scéně.

Téměř zcela mimo zorný úhel českých médií však zůstává skutečnost, že německá společnost platí za svou dlouhodobou politickou stabilitu vysokou cenu v podobě zglajchšaltování sdělovacích prostředků a politických stran, omezování svobodné politické soutěže a ideologizace veřejného prostoru.[3] Tyto pro svobodu a demokracii velmi neblahé tendence se obrážejí v pojmu alternativlos (nemající alternativu), který si v posledních letech německé elity velmi oblíbily a aplikují jej mimo jiné i na svou migrační politiku. Smyslem následujících řádek bude mimo jiné hledat vysvětlení tohoto specifického politického vývoje, jehož leckteré paralely můžeme sice vypozorovat i v dalších západních zemích, který však v tak markantní a zhuštěné podobě probíhá v současnosti pouze v Německu.

Obsahem mého textu je tedy podrobná analýza německé vnitřní politiky od r. 1998 do r. 2017. Jen v nejnutnější míře přijde na přetřes německá zahraniční, evropská a obranná politika, což jsou ostatně témata, jež tvoří kostru zájmu české politologie o Německo. Rovněž hospodářské a sociální problémy budou připomenuty jen okrajově. S ohledem na problémy, zmíněné v předcházejícím odstavci, se budu naopak podrobněji zabývat proměnami německého historicko-politického paradigmatu v poválečné době, jejichž vliv na aktuální politické diskuse a způsob řešení politických problémů v SRN je naprosto zásadní. Kromě pojmu alternativlos je dalším velmi důležitým a frekventovaným slovem v dnešním Německu Konsensus. I v tomto případě považuji za nezbytné v úvodní části nastínit, jak s postupem času narůstala v německé politice obliba konsenzuálních řešení, za jakých okolností a s jakými dopady se tak dělo a nakolik byla idea konsenzu zabudována v samotném politickém systému a ústavě západního Německa.

Po těchto dvou obecných úvodních kapitolách a stručném shrnutí politického vývoje devadesátých let 20. století (kap. III.) bude v kapitole IV pojednáno o pěti vládách, které se v SRN vystřídaly v letech 1998–2017: dvě vlády sociální demokracie (SPD) a Zelených (tzv. rudo-zelená koalice pod vedením G. Schrödera) a tři vlády Angely Merkelové: velká koalice křesťanských demokratů (CDU) a bavorské Křesťansko-sociální unie (CSU) s SPD v letech 2005 až 2009, vláda CDU/CSU se svobodnými demokraty (FDP) v letech 2009–2013, a znovu velká koalice v letech 2013–2017. Těchto 19 let představuje z hlediska kontinuity politického směřování v německých poválečných dějinách svébytný úsek. Zatímco v důsledku všech dosavadních výměn u kormidla země mezi CDU/CSU a SPD (1969, 1982 a 1998) nastala vždy zřetelná revize politického a hospodářského kursu, po nástupu první vlády CDU/CSU v r. 2005 pokračovalo vše při starém. Jestliže v tomto případě by to bylo možné alespoň částečně vysvětlit pokračující přítomností sociálních demokratů ve vládě, pak v éře „pravicové“ koalice CDU/CSU a FDP po r. 2009, kdy nejenže trvá kontinuita, ale dochází dokonce k prohloubení trendů, započatých rudo-zelenou koalicí na konci tisíciletí, je příčinou zásadní proměna programu a charakteru CDU.

Právě z tohoto důvodu jsem zařadil Křesťanskodemokratickou unii mezi tři politické strany, jejichž vývoj by měl v kapitole V. doložit, jak se ve sledovaném období měnila německá politika. V CDU došlo v éře Merkelové k tiché revoluci, jejíž hloubka a razance nemají obdobu v žádném jiném německém a zřejmě ani evropském poválečném politickém uskupení. Během 15 let se z křesťanské strany, hájící na konci 20. století sice již pouze nedůsledně a rozpačitě, ale přece jen pozůstatky politického konzervatismu, stala politicky (nikoli ekonomicky) výrazně levicová formace. Tato skutečnost vyplyne také z porovnání politických postojů CDU a strany Zelených, jejíž komplikovaná geneze a následné etablování se v německém stranickém systému tvoří druhou část kapitoly V. Třetí politickou stranou, jež byla do této části zařazena, je Alternativa pro Německo (AfD), o níž někteří její kritici tvrdí, že díky svým úspěchům v sérii zemských voleb v letech 2015–2017 proměnila politickou krajinu SRN. To je přehnané. Význam AfD tkví v něčem jiném. Její existence a úspěchy, nemyslitelné bez migrační krize z podzimu 2015, obnažily rub německé politické stability. Donutily totiž nejen její politickou konkurenci, nejen velikou většinu údajně nezávislých německých médií, ale i odbory, církve a nejrůznější spolky a občanská sdružení k tak vypjatě nepřátelským, místy až hysterickým reakcím, že se v jejich světle ona stabilita ukázala být antiliberální sterilitou progresivisticky do hloubky zideologizované německé společnosti. Proto je nezbytné výklad o AfD zaměřit nejen na její programový a personální vývoj a na její politické úspěchy a prohry, ale v nemenší míře také na charakter a intenzitu útoků, jimž byla od samého počátku v Německu vystavena.

Ve zbývajících kapitolách se budu zabývat německou podobou tzv. kulturní revoluce (kap. VI.) a migrací (kap. VII.). Kulturní revoluce znamená paradigmatický zlom v západoevropském intelektuálním vývoji, spojovaný zpravidla se studentskou revoltou roku 1968 a vedoucí v průběhu času k fundamentální politické, společenské a morální proměně nejen Německa, ale celého Západu. (Blíže k pojmu kulturní revoluce v úvodu ke kapitole VI.) Její součástí je mj. feminismus (VI. 1.) a politická korektnost, povážlivě omezující svobodu tisku (VI. 2.) a společenských věd (VI. 3.). V samostatné podkapitole budou pojednány změny politického vzdělávání v Německu (VI. 4.). V oddíle VI. 5. se budu zabývat politickým působením německých církví, které se stále více transformují v polosekulární charitativní spolky, pěstující intenzivní Willkommenskultur. Tématem poslední, sedmé kapitoly jsou důsledky masové migrace pro demografickou, politickou, bezpečnostní a náboženskou situaci Německa.

K práci na tomto textu jsem se připravoval téměř dvouletým soustavným sledováním německých médií a studiem historické a politicko-filozofické literatury. V důsledku výše připomenutého zglajchšaltování je v současnosti německý mediální a společenskovědní diskurs ostře rozpolcen. Na jedné straně se nachází provládní, početně a objemově drtivě převažující hlavní proud, zastávající levicově liberální progresivistická stanoviska, na druhé straně výrazně menšinový, nicméně aktivní okruh intelektuálů a novinářů, kteří se vesměs hlásí k pravicově liberální a konzervativní orientaci. Jsem přesvědčen o tom, že celistvý obraz dnešní politické situace v SRN může vzniknout pouze na základě znalosti a kritické reflexe obou těchto pólů.[4]

Produkce německé politologie po r. 1950 je nesmírně rozsáhlá. Při jejím studiu je ovšem nutno mít na vědomí, že byla od počátku – pod vlivem Spojenců, zejména Američanů – koncipována jako součást (pře)výchovy Němců k demokracii v podobě tzv. Demokratieforschung, tedy bádání o teorii a praxi demokracie, což zahrnovalo na předním místě studium příčin vzniku a vítězství nacionálního socialismu v Německu.[5] Základní informace o politickém a stranickém systému SRN poskytují klasické, opakovaně vydávané studie Klause von Beymeho a Ulricha von Alemanna.[6] Z nejnovějších souhrnných prací o dějinách Spolkové republiky jsou v českém překladu k dispozici syntetické práce E. Wolfruma a E. Jäckela.[7] Z nepřehledné řady pamětí a biografií jsem se zaměřil na osobnosti, jež formovaly a formují politiku SRN v posledním čtvrtstoletí.[8] Z mnoha speciálních studií lze na tomto místě odkázat pouze výběrově na několik titulů.[9] Rovněž k důležitému tématu dějin idejí, vyrovnávání se s nacismem a klíčovému roku 1968 vzniklo obrovské množství literatury, včetně několika původních českých titulů, z nichž vyniká text Aleše Urválka o komplikovaném zápase německé literatury a historicko-politické esejistiky s nacionálně socialistickou minulostí.[10]

Přímo obsesivní pozornost věnuje německý politologický a společenskovědní výzkum (krajní) pravici, jež na sobě nese od doby nacismu stigma antisemitismu a rasismu, jakož i – dle všeobecného přesvědčení vládnoucích německých elit – cejch nepotlačitelného sklonu k těmto zhoubným ideologiím. Je to dáno jednak zmíněným poválečným nasměrováním společenských věd, ale také výrazným levicovým obratem, který se od 60. let odehrál v německé sociologii a politologii.[11] Bedlivému zkoumání je proto podrobována i tzv. nová pravice, intelektuální směr v SRN, který se od 80. let snaží rehabilitovat a oživit slábnoucí a na okraj, resp. za okraj politicky přijatelného názorového koridoru vytlačovanou národně konzervativní ideologii.[12] Se stejným zanícením, tentokrát ale většinou pozitivně orientovaným, se němečtí badatelé (a novináři) v posledních letech věnují tématu migrace a změnám, které v Německu způsobuje.[13]

V opozici proti dominantnímu levicově liberálnímu společenskovědnímu proudu stojí dvě skupiny autorů. A to jednak solitéři, kteří se vzepřeli politické korektnosti, zglajchšaltování médií a „přikázanému“ multikulturalismu, a jednak autoři, kteří patří k nové pravici a mají často blízko k Alternativě pro Německo. K prvním patří zejména sociální demokrat Thilo Sarrazin, jehož kniha Deutschland schafft sich ab (Jak dáváme svou zemi všanc), kritizující přistěhovaleckou a azylovou politiku Německa, se dnes již zařadila k mezníkům v nejnovějších intelektuálních dějinách SRN. Dále sem řadím bývalého člena SPD Heinze Buschkowského a někdejšího starostu berlínské čtvrti Neukölln, televizního redaktora Wolfganga Herlese a mediálního analytika Uwe Krügera.[14] K okruhu nové pravice náležejí převážně autoři, publikující ve třech malých nakladatelstvích Antaios, Kopp Verlag a Junge Freiheit Edition. Je pro dnešní německou realitu smutně typické, že pokud někomu vyjde kniha v jednom z těchto tří nakladatelství, dostává se fakticky do pozice disidenta se všemi profesními a lidskými důsledky. (Disidenty v tomto smyslu jsou také všichni členové AfD.)[15] Produkce těchto nakladatelství sahá od kritického vyrovnávání se s konkrétními negativními jevy dnešního Německa (azylový průmysl, potlačování svobody slova, levicový extremismus, paralelní společnosti, kriminalita migrantů a přistěhovalců, ztráta národní nezávislosti) až po obecněji založené texty, pátrající po základních příčinách nynějšího stavu německé společnosti, považovaného za hluboce krizový.[16]

Nekritičnost a povrchnost českého zpravodajství, týkajícího se německých politických poměrů, má několik příčin. Zaprvé zřejmě stále přetrvávající komplex „žáčka“ v učebně demokracie, kde Československá, resp. Česká republika zasedla na počátku 90. let před své (západo)německé, francouzské a další západní mentory. Zadruhé komplex české malosti vůči světovému exportnímu šampionu s demograficky osminásobnou a ekonomicky třináctinásobnou převahou, na němž je český národ hospodářsky silně závislý. S tím souvisí slabost, ba servilita české politiky posledních let vůči Německu.[17] Třetím důvodem, s oběma předcházejícími úzce souvisejícím, je nekritický přístup české politologie k německým vnitřním poměrům, který musí zarazit každého, kdo se začne Německem soustavněji a nepředsudečně zabývat.

Česká politická věda zkoumá především evropskou, zahraniční a bezpečnostní strategii SRN. Projevuje se zde nepochybně, tak jako mnohde jinde, neblahý vliv dotační politiky Evropské unie, zaměřené primárně na studium europolitiky a podporující projekty, směřující k pozitivnímu hodnocení evropské spolupráce a vnitřních poměrů v jednotlivých členských zemích EU. Je pochopitelné, že politologie malých zemí klade větší důraz na znalost zahraniční, a nikoli vnitřní politiky svých sousedů, zvláště pokud je na nich tak závislá jako ČR na Německu. Přesto se domnívám, že z hlediska českých národních zájmů je absence kritického posuzování německé vnitřní politiky na pováženou. A to v neposlední řadě proto, že spory a diskuse, které se odehrávají v domácí politice daného státu, se vždy podstatným způsobem odrážejí v jeho politice zahraniční.

Studiu německých poměrů se u nás po r. 1990 věnuje nejvíce Ústav mezinárodních vztahů (UMV), politologický ústav brněnské filozofické fakulty a Fakulta sociálních věd UK v Praze. Pracovníci UMV vydali v posledních letech dvě obsáhlé kolektivní publikace, v nichž nejvíce prostoru zabrala německá zahraniční a evropská politika.[18] Poněkud pestřejší je skladba článků o Německu v měsíčníku UMV Mezinárodní politika.[19] Platí nicméně shora uvedená teze, že skoro všechny příspěvky jsou popisné, nezřídka přejímající německý úhel pohledu.[20] Nejčastěji se Mezinárodní politika vyjadřovala k výsledkům německých parlamentních, prezidentských či zemských voleb. Za posledních patnáct let byly nejobsáhleji komentovány volby z r. 2005, kdy se dostala po sedmi letech opět k moci CDU.[21] Dalšími vícekrát traktovanými tématy se staly postoje české populace k Německu a otázka sudetských Němců.[22] Celkově nejpilnějším přispěvatelem na téma Německo v Mezinárodní politice byl v poslední dekádě germanista, sociolog a politolog Lukáš Novotný.[23]

V rámci brněnské politologie se německé politice, resp. politologii v 90. letech věnoval nejvíce Petr Fiala.[24] Na stránkách Politologického časopisu, jejž Mezinárodní politologický ústav Masarykovy univerzity v Brně vydává od r. 1994 (od 2014 anglicky třikrát ročně), se do vzniku přítomného textu objevilo celkem 10 článků o politických poměrech ve Spolkové republice Německo.[25] Z nich je možno pouze jeden, pocházející však od německého autora, označit za kritickou reflexi politických poměrů v SRN.[26] Autoři ostatních, vesměs popisně laděných příspěvků si zvolili za téma politický extremismus v Německu,[27] bezpečnostní politiku německých politických stran[28], resp. komunální a evropskou politiku.[29] Pokud jde o Fakultu sociálních věd UK, odtud vzešly v posledních letech monografie o německém federalismu a regionalismu a programovém vývoji CDU v 70. letech.[30]

Poměrně značnou pozornost věnuje či spíše věnoval německým poměrům časopis Střední Evropa, ideově souznějící již od svých samizdatových časů s CSU, resp. CDU, a sudetoněmeckým landsmanšaftem. Do r. 2014 vycházel několik let s finanční podporou Konrad-Adenauer-Stiftung, nadace blízké německé Křesťanskodemokratické unii. Po r. 2000 se ve Střední Evropě častěji objevovaly překlady z německého dvouměsíčníku Die Politische Meinung, vydávaného zmíněnou nadací a tlumočícího názory z okruhu CDU.[31] Dlužno říci, že některé z těchto přeložených článků patří k tomu nejkritičtějšímu, co u nás po r. 1990 o Německu vyšlo.[32] V r. 2013 uveřejnil Lukáš Novotný ve Střední Evropě obsáhlý článek „Turci v Německu“, věcně posuzující 50 let německé cizinecké a integrační politiky.

Z časopisů zbývá připomenout Politologickou revue, vydávanou dvakrát ročně Českou společností pro politické vědy (od r. 2015 v angličtině), a revue Kontexty (od r. 2009). V obou případech je téma německé (vnitřní) politiky zcela okrajové. Politologická revue otiskla za 23 let (1994–2016) pouhé čtyři statě, týkající se Německa,[33] a v Kontextech, resp. jejich předchůdcích Proglas (1994–2002) a Revue Politika (2003–2008), je situace obdobná.[34] V rámci tohoto průřezu, jenž si nikterak nečiní nárok na úplnost, zbývá připomenout dvě novější monografie o bezpečnostní strategii Spolkové republiky od Zdeňka Kříže a Jana Ryjáčka.[35]

Závěrem považuji za potřebné připojit několik metodologických a terminologických poznámek. Předložený text se pohybuje na pomezí eseje a analytické studie, přičemž kombinuje chronologický výklad s problémově orientovanými kapitolami a poměřuje německou politickou realitu dvěma stěžejními principy: svobodou a zdravým rozumem.[36] Jako takový není neutrální, nýbrž vyhraněně kritický k úpadku obou těchto hodnot v dnešním Německu, který považuji za empiricky prokazatelný. V tomto smyslu půjde o demytologizaci politiky státu, již česká média interpretují v jednoznačně pozitivním, leckdy dokonce oslavném duchu („Německo, náš vzor“), a o pokus ukázat tuto politiku v reálném světle. O tom, že zdravý rozum a normálnost jsou stále více na překážku, názorně svědčí německé publikace z poslední doby, které nesou názvy typu „Německo smyslů zbavené“, „Německo patří na [psychoanalytikovu] pohovku“, „Německo na cestě do blázince“ apod.[37] Celá řada rozhodnutí, přijatých v SRN ve sledované době, bude proto podrobena kritice nikoli na bázi pseudovědeckého aparátu současné politologie, operujícího s „aktéry“, „eticko-politickým sebeporozuměním občanů“, „participací“, „intersubjektivní solidární soudržností“ či „komunikativní etikou“, ale z pohledu obyčejného „selského“ rozumu neboli common sense. Lze to nazvat i kritikou, vedenou z pozic tradičního politického konzervatismu.

Za ústřední hodnotu svobodné společnosti považuji svobodu myšlení a veřejného projevu. Jen ten, kdo smí svobodně a bez obav z následků veřejně vyjadřovat svůj názor, se nebojí svobodně a nezávisle myslet o čemkoli. Jakmile se někde v průběhu tohoto procesu objeví v lidském vědomí obava, zda určitá myšlenka či nahlas vyřčená anebo napsaná věta nezpůsobí jejich původci potíže, rodí se (auto)cenzura a nastává soumrak svobodné společnosti, jenž může být zpočátku téměř „neviditelný“ a může se odehrávat velmi pomalu. Z tohoto zorného úhlu vypadá situace nejen v Německu, ale i na celém Západě, v posledních desetiletích tristně. Spolková republika Německo se již delší dobu jeví jako stát, v němž dominující levicový progresivismus systematicky potlačuje názorovou pluralitu. Jistě, v Německu je stále možné mluvit a projevovat se na veřejnosti svobodně, ale mívá to následky. (Srov. kap. VI.) Proto považuji za potřebné průběžně odkazovat ke zjevným analogiím mezi politickou situací v dnešní SRN a v bývalých komunistických státech. A to tím spíše, že dnešní mladá generace komunismus už z vlastní zkušenosti nezná a snadno si může pod vlivem médií osvojit přesvědčení, že to, co se děje v Německu, resp. na Západě (tj. ostatně namnoze i v ČR), je v politice a veřejném životě standardní a normální a nemá s poměry v totalitním systému zhola nic společného.

Kritikou glajchšaltující politické korektnosti se již zabývalo více autorů, ale za nejdůležitější považuji Sarrazinovu knihu Teror ctnosti – o hranicích názorové svobody v Německu. Jsem ostatně přesvědčen, že znalost celého Sarrazinova díla je nezbytným předpokladem pro každého, kdo se hodlá německou politikou vážně zabývat.[38]

V oblasti terminologie se přidržuji tradičních pojmů pravice, levice, konzervatismus, socialismus a liberalismus. Pojem liberalismus, liberální používám ve významu levice, levicový, což odpovídá posunu, který tato kategorie doznala od 60. let 20. století. V téže době se začal rozdíl mezi pravicí a levicí přesouvat z hospodářské do společenské a obecně kulturní sféry. Dnes sice stále platí, že pravice by měla prosazovat nižší zdanění, ale především by se měla zasazovat o tradiční morální a společenské hodnoty jako jsou národ, stát, rodina, kulturní soudržnost, společenské a náboženské tradice. Naopak levice si vepsala do štítu kromě vysokého zdanění majetnějších občanů multikulturalismus, práva menšin, zejména tzv. sexuálních, relativizaci morálních hodnot, podporu masové migrace a étos světoobčanství. Pokud by měl být tento střet maximálně zjednodušen, pak tedy jde o zápas mezi (pravicovou) obranou svobody a tradičních hodnot na jedné a (levicovou) preferencí rovnosti a permanentním, pokrokem zaštítěným atakováním tradičních hodnot, resp. jejich pozůstatků, na druhé straně.

V průběhu několika posledních desetiletí klasická (liberální) pravice na Západě prakticky vymizela. Někdejší pravicové strany jako CDU, francouzští republikáni (bývalí gaullisté) či britští konzervativci podlehly tlaku médií a levicových intelektuálů a osvojily si aktivistické a progresivistické postoje. Jestliže někdo podporuje kvóty pro ženy a menšiny nebo sňatky homosexuálů, je levičák a je naprosto lhostejné, zda ho tisk ze setrvačnosti nebo z jiných důvodů nadále označuje za „konzervativce“. Některá tradiční pravicová témata nakonec převzaly strany typu rakouských Svobodných (FPÖ), francouzské Národní fronty, britské strany pro nezávislost Spojeného království (UKIP) nebo Alternativy pro Německo (AfD), jež hlavní (levicově liberální) mediální proud automaticky ocejchoval jako krajně pravicové a extremistické ve snaze zpochybnit jejich demokratickou legitimitu. Ve skutečnosti je nutno hledat – optikou zdravého rozumu viděno – projevy extremismu především na levici politického spektra. Současné Německo je jejich bohatou studnicí.

Bývaly doby, kdy na Západě demokratičtí politici sklízeli potlesk, když zopakovali údajný Voltairův výrok adresovaný názorovému odpůrci: nesouhlasím s vámi, ale budu se vždy bít za to, abyste mohl svůj názor hlásat veřejně. Dnes Západ dospěl do stadia, v němž tuto klasickou liberální devízu nahradila zabsolutizovaná politická korektnost s evidentním totalitním nárokem na jedinou možnou pravdu, takže by bylo korektní hovořit o bývalém Západu či „Západu“. Předložená práce je skromným pokusem o popis a analýzu německé politiky posledních dvaceti let, během nichž odklon od svobody k vynucované rovnosti graduje a ohrožuje už samotné demokratické základy státu. Této analýze je však nutno předeslat několik přípravných kapitol, z nichž první pojednává o politickém systému Spolkové republiky.

1 Tyto články byly otištěny v publikaci: Valenta, Aleš: Jeden rok konzervativní publicistiky. Praha, Institut Václava Klause, 2017.

2 Výjimku představovaly několik let Lidové noviny, v nichž Lenka Zlámalová a zejména Daniel Kaiser kriticky komentovali dění v Německu. D. Kaiser patrně jako první český novinář přinesl v listopadu 2010 rozhovor s Thilo Sarrazinem, krátce po vydání jeho první knihy Deutschland schafft sich ab. V současnosti se Kaiser věnuje německé problematice v týdeníku Echo.

3 Ukázkou může být rozsáhlý rozhovor LN s bývalým českým atašé v Německu Tomášem Kafkou, v němž se tazateli i odpovídajícímu „podařilo“ vyhnout se širokým obloukem všem skutečným problémům dnešní SRN. Němci jsou zajatci spokojenosti. LN, 23. 9. 2017, s. 11.

4 Z publicistických zdrojů sleduji deníky Frankfurter Allgemeine Zeitung, Süddeutsche Zeitung a Die Welt; (levicové) týdeníky Der Spiegel a Die Zeit, jejichž zásadní názorovou, byť co do nákladu a vlivu neporovnatelnou oponenturu reprezentuje konzervativní týdeník Junge Freiheit. Z periodik nutno ještě zmínit měsíčníky Cicero, který je dostupný v knihovně Goethe-Institutu v Praze, a Tichys Einblick, jehož online verze nabyla papírové podoby od ledna 2017. Z veřejnoprávních médií pravidelně sleduji zpravodajství německého rozhlasu (Deutschlandfunk).

5 Stručný přehled vývoje a současného stavu Demokratieforschung podává Bierling, Stephan: Zurück zu den Wurzeln. Politikwissenschaft als Demokratiewissenschaft. Die politische Meinung, březen/duben 2017, č. 643, s. 46–50. Srov. též Fiala, P. : Německá politologie. Brno 1995. O problematické, principiálně propagandistické účelovosti německého „bádání o demokracii“ a jeho „státu nepřátelském sklonu“ (staatsfeindlicher Ansatz) podnětně Thorsten Hinz v Junge Freiheit, č. 34, 18. srpna 2017, s. 14.

6 Beyme, Klaus von: Das politische System der Bundesrepublik Deutschland. Eine Einführung. 10. vydání. Vs Verlag 2004; Alemann, Ulrich von: Das Parteiensystem der Bundesrepublik Deutschland. Bonn 2000. Z obecných a teoretických studií dále např. Jäckel, Eberhard – Möller, Horst – Rudolph, Hermann: Von Heuss bis Herzog. Die Bundespräsidenten im politischen System der Bundesrepublik. Stuttgart 1999; Hesselberger, Dieter: Das Grundgesetz. Kommentar für die politische Bildung. Bonn 2000. Z české produkce srov. studie Martina Jeřábka Srovnání politických systémů Německa a Rakouska. Plzeň 2010, a Petra Fialy Politický systém Spolkové republiky Německo. Brno 1994.

7 Wolfrum, Edgar: Zdařilá demokracie: dějiny Spolkové republiky Německo od jejích počátků až po dnešek. Brno 2008; Jäckel, Eberhard: Německé století: historická bilance. Praha 2004.

8 Např. Gauck, Joachim: Vzpomínky. Zima v létě. Jaro na podzim. Praha 2013; Herres, Volker – Waller, Klaus: Der Weg nach oben. Gerhard Schröder: eine politische Biographie. München 1998; Schröder, Gerhard: Entscheidungen. Mein Leben in der Politik. Hamburg 2006; Kohl, Helmut: Mein Tagebuch, 1998–2000. Droemer 2000; Rollová, Evelyn: Die Erste: Angela Merkels Weg zur Macht. Rowohlt Taschenbuch Verlag 2005.

9 Egle, Christoph – Ostheim, Tobias – Zohlnhöfer, Reimut (Hrsg.): Das rot-grüne Projekt. Eine Bilanz der Regierung Schröder. Wiesbaden 2003; Wilke, Jürgen: Die Mediengeschichte der Bundesrepublik. Bonn 1999; Czada, Roland – Wollmann, Hellmut (Hrsg.): Von der Bonner zur Berliner Republik. 10 Jahre Deutsche Einheit. Wiesbaden 2000, což je sborník obsahující několik zajímavých studií k tématu německého sjednocení; Lüdger, Volmer: Die Grünen. Von der Protestbewegung zu einer etablierten Partei – eine Bilanz. b.r.; Langguth, Gerd (Hrsg.): In Verantwortung für Deutschland. 50 Jahre CDU. Köln 1996. Bender, Justus: Was will die AfD? Eine Partei verändert Deutschland. Pantheon 2017. Ostatní použité tituly jsou uvedeny v soupisu literatury.

10 Výběrově: Albrecht, Clemens a kol.: Die intellektuelle Gründung der Bundesrepublik. Eine Wirkungsgeschichte der Frankfurter Schule. Frankfurt am Main 1999; Grube, Frank – Richter, Gerhard: Die Utopie der Konservativen. Antworten auf Helmut Schelskys konservatives Manifest. München 1974; Valenta, Martin: Revoluce na pořadu dne. Kritická teorie frankfurtské školy a jeji recepce v německém protestním levicovém hnutí šedesátých let dvacátého století, Frakci Rudé armády a německé straně Zelených: diskursivní analýza. Praha 2011; Walser, Martin: Über Deutschland reden. Suhrkamp 1989; Urválek, Aleš: Vyměřování Německa: promluvy o podstatě němectví. Brno 2015; týž: Dějinné mezníky ve světle německých výkladů. Úvodní studie k eseji Botho Strauße. Aluze č. 1–3, rok 2003, s. 86–103.

11 Fundamentální analýzu vývoje společenských věd v poválečné SRN provedl Schelsky, Helmut: Die Arbeit tun die anderen: Klassenkampf und Priesterherrschaft der Intellektuellen. Opladen 1975. Výňatek z jiné Schelského práce na toto téma vydal Občanský institut v r. 2006 pod názvem Jak odstranit systém. Strategie dlouhého pochodu institucemi.

12 Srov. např. Weißmann, Karlheinz: Alles was recht(s) ist. Ideen, Köpfe und Perspektiven der politischen Rechten. Berlin 2000. Historik Weißmann patří sám k důležitým postavám nové pravice. Z levicového, tj. oficiálního stanoviska k tématu nejnověji Weiß, Volker: Die autoritäre Revolte. Die neue Rechte und der Untergang des Abendlandes. Klett-Cotta 2017.

13 Např. Münkler, Herfried – Münklerová, Marina: Die neuen Deutschen. Ein Land vor seiner Zukunft. Berlin 2016; Jakob, Christian: Die Bleibenden. Wie Flüchtlinge Deutschland seit 20 Jahren verändern. Berlin 2016. Naprushkina, Marina: Neue Heimat? Wie Flüchtlinge uns zu besseren Nachbarn machen. Berlin 2015; Marg, Stine – Trittelová, Katharina – Schmitz, Christopher – Koppová, Julia – Walter, Franz: No Pegida. Die helle Seite der Zivilgesellschaft? Bielefeld 2016. Není asi potřeba zdůrazňovat, že výzkum v této oblasti je spolkem i zeměmi bohatě dotován.

14 Mediální a politický mainstream se Sarrazina po vydání knihy Deutschland schafft sich ab pokusil společensky i lidsky zničit, ale ohlas knihy byl tak mimořádný, že se mu to nezdařilo. Na přímý pokyn Merkelové byl však Sarrazin vyhozen z představenstva Spolkové banky. Buschkowsky, který působil ve zmíněné berlínské čtvrti mnoho let jako starosta, došel ve svém bestselleru Neukölln ist überall. Ullstein 2012 (5. vydání) k závěru, že fanatický multikulturalismus rudých elit, které již desítky let ovládají největší německé město, přivodil vznik paralelní turecko-arabské společnosti, jež je obtížně vzdělavatelná, parazituje na sociálních dávkách a tíhne k vytváření kriminálních gangů. V červenci 2016 Buschkowsky odešel z SPD na protest proti její „islámské“ politice. Wolfgang Herles (Die Gefallsüchtigen. Gegen Konformismus in den Medien und Populismus in der Politik. Knaus 2015) analyzoval příčiny mediální servility vůči vládě CDU. Uwe Krüger (Mainstream. Warum wir den Medien nicht mehr trauen. C. H. Beck 2016) se zabýval příčinami rostoucí nedůvěry Němců vůči televizi a novinám.

15 Politicky nejvíce napravo se nachází Antaios, který je spojen s Institutem pro státní politiku (Institut für Staatspolitik), založeném Götzem Kubitschekem a Karlheinzem Weißmannem v r. 2000. K AfD má nejblíže týdeník a nakladatelství Junge Freiheit.

16 Z produkce nakladatelství Antaios: Kleine-Hartlage, Manfred: Die liberale Gesellschaft und ihr Ende. Über den Selbstmord eines Systems (2015); týž: Warum ich kein Linker mehr bin (2012). Institut für Staatspolitik mimoto vydává sešity na aktuální témata v rámci tzv. Vědecké řady (Wissenschaftliche Reihe); z posledních např. Die Flüchtlingsindustrie. Wer in Deutschland von der Masseneinwanderung profitiert (sešit č. 27, 2015) nebo Der Weg in den Mainstream. Wie linke Journalisten den Ton angeben. (sešit č. 29, 2016). Kopp Verlag: Jung, Christian – Groß, Torsten: Der Links-Staat (bez roku); Schubert, Stefan: No-go-Areas. Wie der Staat vor der Ausländerkriminalität kapituliert (bez roku); Junge Freiheit Edition např. Weißmann, Karlheinz: Rubikon. Deutschland vor der Entscheidung (2016); Hinz, Thorsten: Die Psychologie der Niederlage. Über die deutsche Mentalität (2010); Rohbohm, Hinrich: Merkels Maske. Kanzlerin einer anderen Republik (2017).

17 Za její persofinikaci lze považovat státního tajemníka pro evropské záležitosti Sobotkovy vlády z let 2015–2017 Tomáše Prouzu.

18 Handl, Vl. – Hon, Jan – Pick, Otto a kol. Vztahy Spolkové republiky Německo ke státům střední Evropy od r. 1990. Praha 1998; Handl, Vl. (ed.): Německo v čele Evropy? SRN jako civilní mocnost a hegemon eurozóny. Praha 2011.

19 Od r. 2013 vychází pouze v elektronické podobě.

20 Za přímého obhájce německých zájmů lze označit novináře Jaroslava Šonku. Srov. např. jeho stať Německo a sebevědomí v „Mezinárodní politice“, 2009, č. 10. Naopak kriticky se k německé politice vyslovili Alexandr Tomský (otázka národních zájmů, 2010, č. 5) a Miloslav Bednář (zahraniční politika sjednoceného Německa, 2010, č. 10).

21 Po neobyčejně servilním úvodu, v němž nepodepsaný autor (-ři?) tvrdí, že již od časů Masaryka nám němčina (!) a německé zvyklosti pomáhají emancipovat se od českého Kocourkova a českého Hulvátova, následuje rozbor výsledků voleb z pera Vl. Handla, stať D. Kaisera o SPD, kolektivní článek o zakládání muzea českých Němců v Ústí nad L., příspěvek P. Holuba o vlivu Německa na českou politiku, stať L. Novotného o xenofobii v SRN a konečně rozhovor s prvním velvyslancem Československa, resp. ČR v Německu po r. 1989 Jiřím Grušou.

22 Srov. např. článek Miroslava Stanika, rekapitulující zpravodajství o sudetoněmeckých dnech z let 1992–2004 na stránkách Hospodářských novin. Mezinárodní politika, 2008, č. 9.

23 Za nejzajímavější považuji jeho stať o působení státních agentů v Národně demokratické straně Německa (NPD). Srov. L. Novotný, Německá diskuse o zákazu NPD. Mezinárodní politika, 2012, č. 1, s. 26–27. V r. 2014 vydal L. Novotný populárně laděnou práci Spolková republika Německo.

24 Studie P. Fialy srov. v pozn. č. 5. a 6.

25 Mimoto zde v č. 4/2007 Jiří Navrátil otiskl teoretickou stať Dialektika vzpoury. Proměny konceptu sociálních hnutí v politické teorii Frankfurtské školy.

26 Wolfová, Tanja: Is the Alternative for Germany Really Right-Wing Populist? Politologický časopis č. 2/2016, s. 150–163.

27 Miroslav Mareš se zabýval tématem Deutsche Volksunion (DVU) a její účastí ve volbách do hamburského zemského sněmu (1997, č. 3) a nejnověji (4/2013) soudobým výzkumem extremismu v Německu. Lukáš Novotný publikoval v č. 1/2008 článek Současný levicový politický extremismus v Německu.

28 Zdeněk Kříž z Vojenské akademie v Brně otiskl v č. 4/2001 stať o bezpečnostní politice CDU/CSU a strany Zelených, v č. 2/2002 se zabýval bezpečnostní politikou Německa za vlády koalice SPD-Zelení.

29 Stanislav Balík se v č. 2/2002 zabýval obecními volbami a Vrat. Havlík s Vítem Hlouškem výzkumem komunální a lokální politiky v německé politologii (č. 1/2012). Jan Ryjáček napsal zajímavý článek o tom, jak se i německý Bundestag stává pouhým přívěskem EU (Evropeizace německého parlamentu, č. 2/2007), a Michal Vít s Petrem Kaniokem přispěli statí Rozšíření EU z pohledu CDU/CSU, č. 1/2011.

30 Mlsna, Petr et alii: Německá centra – německé periferie: federalismus, regionalismus, subsidiarita. Praha 2010; Picka, Ondřej: Druhá verze Berlínského programu z r. 1971 – konec Adenauerovy CDU? Praha 2012.

31 Po určitou dobu vycházela Střední Evropa dokonce s podtitulem Die Politische Meinung, takže se vlastně jednalo o jakousi dílčí českou mutaci tohoto německého časopisu. Několik čísel vyšlo také s podporou Česko-německého fondu budoucnosti.

32 V r. 2000 otiskla Střední Evropa dvojí nemilosrdné zúčtování Klause Hornunga s politickou realitou SRN za vlády Schröderovy rudo-zelené koalice: Political Correctness nebo politická svoboda – nebezpečí neototalitní diktatury smýšlení (č. 103/2000, říjen), a Totální stranický stát v krizi. Pomůže více přímé demokracie? (č. 98/2000). V č. 128 z r. 2007 podrobil profesor státního práva Josef Isensee ostré kritice německý multikulturalismus ve stati Přímluva za kulturu společenství.

33 Hlaváč, Jan: „Nová pravice“ v Německu. Politologická revue, č. 2, 1997; Švihlíková, Ilona: Německé volby do Spolkového sněmu. Politologická revue č. 2, prosinec 2009. V r. 2000, č. 2, uveřejnil Rüdiger Kipke stať o stavu vyrovnávání rozdílů mezi západním a východním Německem deset let po sjednocení. V č. 2001/1 vyšla studie Daniela Totha a Mariany Tothové o německém politickém mysliteli Carlu Schmittovi.

34 Výjimku představuje důležitá stať českého exulanta v Německu Aleše Novotného Azylová absurdita, která vyšla v Proglasu na pokračování v č. 2–3/1993. Autor názorně popsal skandální azylovou praxi v Německu, kde již počátkem 90. let udávali tón levicoví soudci a politici. Později se objevovaly spíše nahodilé glosy, jako např. Fištejn, Jefim: Trable paní Merkelové, Revue Politika 6–7/2006, s. 1–3. V Kontextech č. 1/2016 byl zveřejněn pozoruhodný rozhovor s polským znalcem Německa Markem Cichockým Němci žijí s faustovským komplexem. V r. 2017, č. 1–2, vyšla v Kontextech na pokračování studie A. Valenty Jürgen Habermas a levicový obrat v poválečném Německu.

35 Kříž, Zdeněk: Německá bezpečnostní politika v militární dimenzi. Politické souvislosti, průběh a důsledky reformy Bundeswehru v letech 1998–2002. Brno 2003; Ryjáček, Jan: Spolkový sněm a nasazení ozbrojených sil v zahraničí. Praha 2012.

36 Vysvětlit, co je zdravý rozum, je dnes, kdy se výuka humanitních disciplín na západních i některých našich univerzitách změnila do značné míry v propagandu čirého nerozumu, je nesnadné. Ostatně se nejedná o politologickou kategorii, již by bylo možno definovat. Jsem nicméně přesvědčen, že každý normální (!) člověk se ve svém životě zdravým rozumem řídí, aniž by třeba dokázal říci, co to vlastně je. Nejlépe asi poslouží příklady: Zdravý rozum ztratil každý, kdo tvrdí, že žena se ženou nerodí, nýbrž stává; kdo tvrdí, že vyjma biologických diferencí jsou si muži a ženy naprosto rovni; kdo děti s těžkou poruchou schopnosti učit se umístí v rámci tzv. inkluze do jedné třídy s dětmi normálně vzdělavatelnými apod.

37 Pirinçci, Akif: Deutschland von Sinnen. Der Irre Kult um Frauen, Homosexuelle und Zuwanderer. (Německo smyslů zbavené. Bláznivý kult žen, homosexuálů a přistěhovalců). Leipzig 2014; Henkel, Hans-Olaf – Starbatty, Joachim: Deutschland gehört auf die Couch (Německo patří na [psychoanalytikovu] pohovku). Berlin 2016; Voss, Burkhard: Deutschland auf dem Weg in die Anstalt (Německo na cestě do blázince). Münster 2015.

38 Kromě dvou již zmíněných se jedná o publikace: Evropa euro nepotřebuje. Jak nás politické vizionářství zavedlo do krize. Praha 2013, a Wunschdenken. Europa, Währung, Bildung, Einwanderung – warum Politik so häufig scheitert. München 2016 (Česky vydala v r. 2017 Academia pod názvem Přání otcem myšlenky: Evropa, měna, vzdělanost, přistěhovalectví: proč politika tak často selhává.).

I. Politický systém jako generátor konsenzu

SRN není jen sociální stát, který minimalizuje životní rizika svých občanů, ale také útvar, který odvozuje svou legitimitu z neustávající práce na uskutečňování ideálu společenské harmonie.

Eckhard Fuhr

Když zástupci západních okupačních mocností, spravujících poválečné Německo, definitivně opustili, resp. byli vlivem studené války nuceni opustit představy o trvalé fragmentaci, deindustrializaci a agrarizaci poražené země, stáli před problémem, jak zajistit její politickou stabilitu. Prvním předpokladem byla převýchova Němců k demokracii, jejímž úvodním stadiem se stala od r. 1945 probíhající denacifikace. Druhý základní úkol spočíval ve vytvoření politického systému, který bude na rozdíl od Výmarské republiky odolný vůči případným novým nedemokratickým a antiliberálním pokušením. Zemskými sněmy zvolená Parlamentární rada, která se v letech 1948–1949 pod dohledem Spojenců radila o principech nové ústavy, postupovala dvěma cestami. Zaprvé nepřebírat pokud možno ustanovení staré Výmarské konstituce, která v politické krizi na přelomu 20. a 30. let 20. století neobstála, a zadruhé hledat co možná konsenzuální řešení budoucích zájmových a politických sporů.

Největší změnu oproti předválečným poměrům představovala federalizace Německa, jež měla zamezit vzniku silné ústřední vlády, která by opět mohla strhnout zemi nežádoucím směrem. Jednotlivé země získaly podle ústavy stejnou státní kvalitu jako spolek, ovšem jejich suverenita má pouze vnitřní charakter.[39] Pokus o opuštění Spolku by znamenal porušení ústavy, podle níž je federalismus nezměnitelným uspořádáním státu.[40] Ve srovnání s Výmarskou republikou byla zásadně oslabena role prezidenta republiky, z nějž se stala po výtce reprezentativní postava. V ústavě byla zakotvena existence Spolkového ústavního soudu vybaveného rozsáhlými kompetencemi, který již od počátku 50. let začal svými rozhodnutími významně spoluutvářet politickou kulturu v SRN. Již v průběhu přípravných porad mezi Křesťanskodemokratickou unií a sociální demokracií jako dvou největších politických stran padlo rozhodnutí, že v ústavě budou zakotvena individuální občanská práva, ale nikoli práva sociální, jako tomu bylo ve Výmarské republice a v některých již dříve přijatých ústavách jednotlivých spolkových zemí. CDU nicméně souhlasila s vložením klauzule o „sociálním právním státě“, která se stala jedním z charakteristických rysů hospodářské politiky v SRN, ale s ohledem na svou neurčitost také předmětem ostrých interpretačních střetů.[41]

Preambule ústavy označuje německý národ (Das Deutsche Volk) za nositele ústavodárné moci a konstatuje, že Němci „ve svobodném sebeurčení“ (tedy nikoli pod tlakem okupačních mocností) dospěli k jednotě a svobodě. Spolková republika je chápána jako osudové společenství německého národa. Ústava se výslovně vztahovala na „celý německý národ“, tedy i na Němce žijící v sovětské okupační zóně.[42] Výčet základních práv zahrnuje ochranu lidské důstojnosti, právo na svobodný rozvoj osobnosti, ochranu rodiny a manželství, rovnost před zákonem a ostatní standardní občanská a lidská práva. Schválením ústavní listiny vešel v platnost německý ústavní konsenzus a vznikl demokratický právní stát, jenž trvá již skoro 70 let a poskytl – včetně příslušných dílčích ústavních změn – dostatečný rámec k vyřešení zatím všech politických sporů v dějinách Spolkové republiky.

Významnou stabilizační funkci plnila v německém ústavním systému od počátku Spolková rada (Bundesrat), orgán zastupující spolkové země a mající pravomoc blokovat rozhodnutí parlamentu, tj. Spolkového sněmu (Bundestag). Smyslem institutu Spolkové rady bylo zajistit ve federativním státě pro každý zákon většinu širší než je ta, jež vzešla „pouze“ ze spolkových voleb, a zabránit tak případným odstředivým tendencím zemí, jejichž postoje by byly s ohledem na momentální rozložení politických sil na spolkové úrovni delší dobu opomíjeny. V současném pojetí německého federalismu je Spolková rada chápána jako kooperativní orgán, v němž se odráží politická vůle zemského lidu. Postupem doby se ovšem stále více projevuje i negativní stránka blokační pravomoci Spolkové rady, která úzce souvisí s vysoce vyvinutým smyslem pro spolupráci v poválečném Německu, jehož politické uspořádání spočívá na potřebě „dosažení co nejširšího konsenzu“.[43]

Na bázi ústavního konsenzu, ale i s přispěním antikomunistického postoje většiny obyvatelstva, se podařilo sociálně-ekonomicky a politicko-kulturně integrovat tak rozdílné skupiny obyvatel, jako byly nacionálně socialistické elity zaniklé Německé říše, postupně se vracející vojáci a vojenští zajatci, miliony vyhnanců a uprchlíků, statisíce invalidů, sirotků a osob, které utrpěly psychické poškození v důsledku kobercového bombardování spojeneckým letectvem (Bombenbeschädigte).[44] Lze mluvit ale také o zdařilé integraci dělnictva a odborů, které se vzdaly ústavně garantovaného práva na stávku a vsadily na parlamentní prosazování svých cílů v úzké spolupráci se sociální demokracií.[45] Tento hospodářsko-sociální konsenzus, podpořený r. 1967 uzákoněnými principy tzv. magického čtverce hospodářsko-politické stability (vysoká zaměstnanost, cenová stabilita, vyrovnaná zahraničněobchodní bilance a přiměřený hospodářský růst), přispěl významně k německému hospodářskému zázraku a budování sociálního státu.

Uvedené zásady ekonomické politiky bylo možné prosadit jedině díky politickému obratu v SPD. Na svém mimořádném sjezdu v Bad Godesberg v r. 1959 se totiž nejstarší německá politická strana zřekla marxismu.[46] Významně tak přispěla ke zmírnění politických konfliktů a snazšímu dosahování kompromisů mezi reprezentanty průmyslu a střední třídy na jedné a zástupci dělnictva na straně druhé, tj. kompromisů mezi CDU/CSU, FDP a SPD. Tím se ovšem zároveň zúžil prostor pro politické reformy a až na několik výjimek v oblasti zahraničních vztahů byla do budoucna možná jen politika střední cesty.[47] Jejím výrazem jsou zejména tzv. velké koalice mezi CDU/CSU a SPD, jejichž analogie bychom v jiných zemích nacházeli jen zcela výjimečně. Ve Spolkové republice k nim došlo od 60. let 20. století třikrát, z toho nikoli náhodou dvakrát v posledních 15 letech.

Pozvolna se prosazující idea politického konsenzu a střední cesty neznamenala, že by byla (západo)německá politika v prvních desetiletích své existence chudá na konflikty. Nejtvrdší zápasy se patrně vedly mezi CDU a SPD v padesátých letech a první polovině 60. let – v otázce německé jednoty, členství v NATO, ohledně atomové výzbroje Bundeswehru nebo v mediální politice. Od 70. let, kdy se v CDU začal prosazovat programový odklon od hodnotového konzervatismu, se nejtužší střety definitivně přesunuly do sféry zahraniční politiky (Brandtova východní politika a od konce 70. let otázka rozmístění amerických raket na německém území v reakci na sovětské rakety SS 20). Mimo politickou sféru se étos konsenzu podle některých autorů formoval již v prvním desetiletí existence SRN v médiích, a to na bázi respektu ke státní autoritě.[48] Tato báze se od 60. let rozpadala, ale v poslední době se „Konsensjournalismus“ stal opět typickým znakem mediální situace v Německu. (Srov. VI. 2.) V 60. letech se kladly základy vzpomínkově-politického konsenzu (der erinnerungspolitische Konsens), tedy široké shody v oblasti vyrovnávání se s nacistickou minulostí, třebaže mělo trvat ještě dvě desetiletí, než se plně prosadila.[49] (Srov. kap. II.)

Důležitější je však na tomto místě poukázat na ony prvky konsenzu, které jsou zabudovány přímo do politického systému anebo z něj vyrůstají, resp. se formují, v důsledku jeho dlouhodobého působení. Zřejmě nejdůležitějším „producentem“ politického konsenzu ve Spolkové republice je tzv. zprostředkující výbor (Vermittlungsausschuss), který slouží ke hledání kompromisu mezi parlamentem a Spolkovou radou. Jeho význam stoupá vždy v době, kdy opozice dosáhne ve Spolkové radě většiny, tj. ovládne nadpoloviční většinu spolkových zemí. Výbor jedná neveřejně a od počátku svého působení se jeho členové vyhýbají konfliktům, což v konečném důsledku zpravidla znamená ústup vlády před opozicí a vede k tomu, že „za velkou část zákonodárství je spoluzodpovědná opozice“.[50] Vládní strana (příp. koaliční strany) z obav před pádem zákona často raději akceptuje námitky opozice, než aby důsledně prosazovala svůj návrh. (Naopak opozice nezřídka hlasuje pro i tehdy, kdy její pozměňovací návrhy ve výborech neprošly.)[51]

Dalším institutem v německém politickém systému, který nepřímo napomáhá konsenzuálním řešením, je tzv. konstruktivní hlasování o nedůvěře vládě. Podle čl. 67 německé ústavy může být úřadující spolkový kancléř sesazen pouze tehdy, je-li současně absolutní většinou zvolen nový kancléř. V dějinách Spolkové republiky došlo k aplikaci tohoto ústavního ustanovení zatím pouze dvakrát. Poprvé v r. 1972, kdy se CDU pokusila kvůli sociálnědemokratické Ostpolitik svrhnout kancléře Brandta, opírajícího se o většinu SPD a FDP, avšak nezískala dostatek hlasů, což byl zároveň počátek soumraku politické kariéry jejího kancléřského kandidáta Rainera Barzela.[52] Druhý případ nastal v r. 1982 a tentokrát byla CDU úspěšná, protože její předseda a budoucí kancléř Helmut Kohl si předem zajistil, že FDP, dosavadní koaliční spojenec vládnoucí sociální demokracie, podpoří jako celek při hlasování v parlamentě odvolání úřadujícího kancléře Helmuta Schmidta. Kohl byl zvolen kancléřem, čímž započala jeho 16letá éra v čele německé vlády.

Tvůrci ústavy se pokusili tímto způsobem vyloučit, resp. na minimum eliminovat, riziko politických zmatků či politického vakua, které by mohlo vzniknout svržením vlády, jež vyvolá opozice, aniž by byla připravena převzít odpovědnost za řízení země. Nepochybně měli přitom na očích politický chaos konce 20. let ve Výmarské republice, který usnadnil nacistům cestu k moci. Podle politologa Klause Beymeho je však konstruktivní hlasování o nedůvěře z psychologického hlediska spíše nevýhodné, protože – jak ukázal pokus o sesazení Brandta – je opozice nucena k zákulisním intrikám, aby v systému stranické koncentrace moci byla změna většinových poměrů vůbec možná. Při opakovaném pokusu v r. 1982 zaznamenal Beyme výrazné posílení konsenzuálního ducha v německé politice; mnozí považovali koaliční obrat (tedy mimovolební přesun podpory FDP od SPD k CDU/CSU) za cosi neslušného, ba darebáckého, co se nehodí do německé „politické kultury, jež má odpor ke konfliktům“.[53] I tímto způsobem se tedy prosazoval německý „kooperativní parlamentarismus“, jehož těžiště však spočívá především v praxi zmíněného zprostředkujícího výboru.

Nelze však opomenout ani právě připomenutou koncentraci stran, jež započala v 50. letech na organizační úrovni a vyvrcholila nynějším stranickým kartelem, založeným na konsenzu ve všech klíčových problémech doby. Počátkem 50. let byla západoněmecká politická scéna silně roztříštěná, protože také její obyvatelstvo vykazovalo mnoho hlubokých cézur z hlediska původu, osobní historie a náboženského přesvědčení. V prvním západoněmeckém spolkovém sněmu, zvoleném v r. 1949, zasedali zástupci devíti politických uskupení. Souběžně však započaly koncentrační tendence. Extremistickým stranám Spojenci neudělili licenci, potřebnou k politickému působení, anebo byly zakázány Spolkovým ústavním soudem jako nedemokratické.[54] V r. 1953 přijal Spolkový sněm zákon o pětiprocentní uzavírací klauzuli, jež se v příštích letech postarala o radikální zpřehlednění západoněmecké politiky;[55] do parlamentu se po volbách v r. 1957 dostaly už jen čtyři strany. Nejdůležitějším koncentračním prvkem však byla bezesporu ohromující rychlost hospodářské obnovy země a zvedající se životní úroveň obyvatelstva, která se promítla do zisku 50,2 % hlasů pro CDU/CSU a téměř 90 % pro tři největší strany.[56]

K relativně malému významu malých politických stran v Německu přispěla rovněž koncepce tzv. obranyschopné demokracie (wehrhafte Demokratie), která „se nikde tak silně nerozvinula jako ve Spolkové republice“, a způsobila, že „malé strany byly zpravidla považovány za extremistické“ a jako takové byly z úvah o možných koalicích vylučovány rozhodněji než v jiných zemích s poměrným volebním systémem.[57] Specifická historicko-politická situace poválečného Německa vedla k tomu, že černého Petra extremismu a nedemokratičnosti si „vytáhla“ zpravidla – s výjimkou Komunistické strany Německa – pravicová uskupení. (Srov. kap. II.) Beyme dokonce tvrdí, že stigma extremismu platilo od 50. let „čistě právně také pro skupiny vpravo od etablovaných stran, jež se převážně definovaly jako strany středu“.[58]

V době, kdy „strany středu“ CDU a CSU provozovaly v ekonomické oblasti politiku, již bylo možno ve srovnání s jinými nekomunistickými státy označit za pravicovou a liberální, a ve společenských otázkách stály na pozicích zdravého rozumu, vypadala tato reflexivní stigmatizace malých pravicových uskupení vcelku nevinně. Na váhu vždy také padal pádný argument, že díky koncentraci stran nezná Německo dlouhé vládní krize, jimiž trpí mnohé jiné evropské země. Ve prospěch dominantní a téměř monopolní politické role CDU a SPD vypovídal rovněž mimořádný růst počtu jejich členstva, jenž z nich činil před r. 1990 jedny z největších stran ve svobodném světě. Tradičně velmi silná sociální demokracie vykazovala po válce skoro 800 000 členů a po přechodném poklesu v první polovině 50. let překročila v polovině 70. let hranici 1 milionu. Strmý růst členstva Křesťanskodemokratické unie začal počátkem 70. let a vyvrcholil krátce po sjednocení Německa těsně pod hranicí 800 000.

Mimořádný počet členů dvou největších německých stran přispěl ke vzniku další německé zvláštnosti, jež rovněž není bez souvislosti s tématem politického konsenzu, a sice konceptu tzv. lidové strany (Volkspartei). Jeho smyslem bylo zajištění sociálního míru, z nějž se odvozovala další funkční a strukturální měřítka. Třebaže byla v SRN dlouho mnohými na pravici i levici odmítána, nakonec se Volkspartei prosadila jako legitimní typ politické strany, a to zřejmě také proto, že plně korespondovala se sociálně tržním hospodářstvím. Nejprve si tento pojem osvojila CDU/CSU, jež jej používala jako Kampfbegriff proti SPD. Po r. 1959, kdy se hlavní proud sociální demokracie zbavil marxismu, byl namířen proti levici v SPD.[59] V politologických interpretacích, hledajících vysvětlení pro vznik fenoménu Volkspartei, zazněl mj. poukaz na deideologizaci politiky v poválečném Německu a výraznou orientaci sekularizované populace na konzum. Jako přesvědčivější se jeví názor, že se tento koncept prosazuje tehdy, kdy se hlavním motivem strany stává nikoli „pouhé“ vítězství ve volbách, ale maximalizace počtu hlasů. Jejím předpokladem je totiž rezignace na zastupování zájmů a ztráta programově vyhraněného ideového profilu ve prospěch povšechného zastupování „zájmů“ celé společnosti.[60] Mezi takto široce rozkročenými stranami, jimiž se CDU/CSU a SPD stávaly v 70. letech, bylo bezesporu snazší dosahovat v mnoha důležitých otázkách konsenzu anebo alespoň kompromisů, které se konsenzu blížily.[61]

Vliv německé kultury konsenzu spatřuji rovněž v tzv. koncentrované akci k řízení konfliktů, jež se v posledních desetiletích prosazuje v oblasti hospodářství. Zatímco do 60. let převažovalo liberální pojetí, že hospodářský řád nespočívá na přijetí společných cílů relevantními skupinami, ale nanejvýš na souhlasu se společnými pravidly řešení, později převládla myšlenka, že některé předem dané základní cíle skupin a hospodářských subjektů mají být sledovány společně.[62] K tomu je pochopitelně nutná intervence státu a vznik specializovaných institucí. Institucionalizované řízení konfliktů mezi skupinami, podložené nezbytným intenzivním vědeckým výzkumem, je typickým projevem národa, u kterého se vyvinul historicky podmíněný odpor ke konfliktům a jenž je současně – oprávněně – přesvědčen o svých mimořádných administrativně-správních schopnostech.[63]

Je možné snést celou řadu dokladů a citací o tom, že Němci dnes bytostně tíhnou ke konsenzu a společenské harmonii coby nejpřednějším politickým hodnotám.[64] K nejvýmluvnějším příkladům lze zajisté přiřadit volbu Martina Schulze novým předsedou SPD se ziskem 100 % hlasů přítomných delegátů mimořádného sjezdu strany, jenž se konal v březnu 2017.[65] Podle Wolfganga Herlese prozrazuje touha Němců po harmonii hluboce zakořeněný odpor proti politickému střetu, přičemž za Merkelové došla německá Konsenskultur tak daleko, že předseda SPD ve Šlesvicku-Holštýnsku Thorsten Albig v červenci 2015 navrhl vlastní straně, aby nepostavila vlastního kandidáta na spolkového kancléře, protože „ona [Merkelová] to dělá skvěle“.(!)[66] I někteří zástupci vládnoucích politických elit si povšimli, že v Německu zmizel politický střet; dva redaktoři velmi vlivného levicově liberálního týdeníku Die Zeit nedávno konstatovali, že „ve všech důležitých otázkách panuje černo-rudo-zelená koalice“.[67] (Černá je barva CDU). Frustrace z všudypřítomného konsenzu, jinak jevu typického pro země s neexistující svobodou myšlení a vyjadřování, vedla dokonce skupinu německých intelektuálů k založení časopisu, jehož obdobu bychom se vší pravděpodobností marně hledali po celém „svobodném“ světě: Tumult – čtvrtletník pro rušení konsenzu…[68]

V četných rozhovorech potvrzuje současnou německou fascinaci konsenzem a zároveň až groteskní obavu z konfliktů a sporů člen celostátního vedení CDU, jakýsi stranický enfante terrible Jens Spahn. Pro zmíněný týdeník Die Zeit v březnu 2017 uvedl, že mezi Unií a SPD už nejsou žádné rozdíly, ale protože konflikty jsou pro demokracii potřebné, Unie se opět musí naučit konfliktům odolávat. A pak si položil řečnickou otázku: „Jak odpolitizovaná musí být země, v němž veganský den [tj. návrh Zelených na zavedení jednoho vegetariánského dne v týdnu – pozn. autora] představuje vrchol kultury konfliktu?”[69] K tomu je ovšem nutno dodat, že neexistence zásadních politických střetů vůbec neznamená odpolitizování. Německo je zemí konsenzu stejně jako společností vysoce zpolitizovanou, o čemž přinesu četné doklady zejména v kap. VI.[70]

Mezi vrcholnými reprezentanty německých elit převažuje ovšem nepochybně názor, že o absenci zásadních sporů v domácí politice nemůže být ani řeči. Naopak. Bývalý dlouholetý prezident Spolkového sněmu Norbert Lammert z CDU je přesvědčen, že neexistuje „žádný jiný parlament, v němž by se vědomí konkurence [Konkurrenzreflex] politických uskupení a jejich schopnost konsenzu při překonávání velkých politických výzev nacházely v podobné rovnováze jako v Německu“.[71] Připouští nicméně, že ona „pozoruhodná schopnost konsenzu“ německého politického systému nutně způsobuje, že se menšiny cítí nedostatečně zastoupeny.[72] Místo ucelené odpovědi na otázku, proč v posledních 30 letech narůstá uvnitř systému konsenzus, reagoval jakýmsi pars pro toto: Zelení, již právě zhruba tolik let působí ve vrcholné německé politice, byli systémem změněni více, než jej oni sami změnili.[73] Jestliže se intelektuální a politická levice a pravice dnes v Německu v něčem shodují, pak tedy v tom, že radikální ideologická proměna německé politiky a následné ustavení levicového konsenzu nastaly se vstupem Zelených do Bundestagu a do spolkové vlády. (Srov. IV.1.,V.2.) Lammertovo tvrzení dokládá, jak 37leté nepřetržité působení ve Spolkovém sněmu, z toho 12 let ve funkci jeho prezidenta, může připravit člověka o elementární schopnost „vyhlédnout“ vně systému a pokusit se o jeho kritickou reflexi.

Německá politika se po r. 1949 vyznačuje stálým napětím mezi úsilím zajistit z normativního hlediska otevřený prostor pro soutěž politických stran, např. snížením hranice finanční podpory stranám až na pouhých 0,5 % hlasů, získaných ve volbách do parlamentu, nebo judikáty Spolkového ústavního soudu ve prospěch opozice, a na druhé straně bytostnou, zkušeností 20. století ovlivněnou afinitou k jednotě, která jediná údajně může natrvalo zabránit opakování nacistické katastrofy. Od 70. let sílí tendence dále precizovat formální podmínky politické soutěže, ale současně pokračuje proces, vedoucí k posilování materiální, obsahové jednoty všech prvků, působících na politické scéně. Čím je tato jednota zřetelnější, tím usilovněji vytlačují její účastníci každou jinou sílu za okraj vymezeného operačního koridoru, jak je možno od r. 2015 názorně sledovat na postupu etablovaných stran vůči Alternativě pro Německo. (Srov. V.3.)

Významným předpokladem politického konsenzu bylo docílení shody v interpretaci moderních německých dějin. Proto je nutno se nyní zaměřit na proměny německého historicko-politického paradigmatu.

39 Mlsna, Petr et alii: Německá centra – německé periferie: federalismus, regionalismus, subsidiarita. Praha 2010, s. 18.

40 Německá ústava byla koncipována jako přechodná, než dojde ke znovusjednocení Německa. Proto si němečtí zástupci na Spojencích vymohli název „základní zákon“ (Grundgesetz), který však nakonec „přežil“ znovusjednocení v r. 1990 a platí stále.

41 Beyme, Klaus, von: Das politische System der Bundesrepublik Deutschland. Vs Verlag für Sozialwissenschaften 2004, 10. vydání, s. 41.

42 Grundgesetz. Kommentar. Hrsg. von Michael Sachs. 6. vydání. München 2011, s. 21, 25.

43 Mlsna, P. et alii: c. d., s. 30–31.

44 Stöss, Richard: Mehr Kontinuität als Wandel. Das Parteiensystem vor und nach der deutschen Vereinigung. In: Roland Czada – Hellmut Wollmann (Hrsg.): Von der Bonner zur Berliner Republik. 10 Jahre Deutsche Einheit. Wiesbaden 2000, s. 311.

45 Beyme, K. von: c. d., s. 35.

46 Význam godesberského sjezdu SPD vynikne ve srovnání s britskou Labour Party, která se dokázala marxismu, vtěleného do klauzule o znárodnění průmyslu, zbavit až v r. 1995!

47 Stöss, R.: c. d., s. 312. Existuje rovněž teorie, podle níž si politiku střední cesty vynucuje rostoucí polycentričnost mocenské struktury, související s domnělým tlakem veřejnosti na větší participaci na politickém rozhodování. Srov. Schnapp, Kai-Uwe – Welzel, Christian: Wohin steuert das politische System? Institutionelle Machtverschiebungen im vereinten Deutschland. In: Roland Czada – Hellmut Wollmann (Hrsg.): Von der Bonner zur Berliner Republik. 10 Jahre Deutsche Einheit. Wiesbaden 2000, s. 333.

48 Krüger, Uwe: Mainstream. Warum wir den Medien nicht metr trauen. München 2015, 129–130.

49 Kronenberg, Volker: Worauf gründet die „Berliner Republik“? Fundamente und Normen jenseits von Recht und Gesetz. In: Martin Koopmann – Barbara Kunz (Hrsg.), Deutschland. 25 Jahre nach der Einheit. Baden-Baden 2016, s. 236.

50 Beyme, K. von: c. d., s. 341 („grosse Teile der Gesetzgebung werden von der Opposition mitgetragen“). Autor konstatuje, že dlouhodobě pouze 1–2 % zákonů, odhlasovaných v Bundestagu, bylo Spolkovou radou zamítnuto (s. 345).

51 Spolková vláda si ovšem může usnadnit prosazení zákona ve Spolkové radě tím, že jej rozdělí na část, jež jejímu souhlasu podléhá, a druhou část, která mu nepodléhá (zustimmungspflichtige, resp. zustimmungsfreie Teile). Proti tomuto postupu se opozice může bránit pouze před Ústavním soudem.

52 Až po r. 1990 vyšlo najevo, že dva chybějící hlasy patřily poslancům CDU, kteří se nechali uplatit východoněmeckou tajnou službou. NDR měla pochopitelně eminentní zájem na tom, aby Brandtova Ostpolitik pokračovala.

53 „Změna koalice byla mnohými pociťována jako pohoršlivá a konfliktů se obávající politická kultura [konfliktsscheue politische Kultur] se promítala do představ o nibelungovské věrnosti, jíž se obrat koalice jevil jako darebáctví [ein Schurkenstück]“. Beyme, K. von, c. d., s. 277–278.

54 V r. 1953 byla zakázaná neonacistická Socialistická říšská strana a o tři roky později Komunistická strana Německa.

55 Pětiprocentní uzavírací klauzule platila už v prvních volbách v r. 1949, ale pouze odděleně pro jednotlivé spolkové země.

56 Kromě křesťanských demokratů šlo o SPD a FDP. Spokojenost s rychlým překonáváním poválečné nouze ovlivnila nepochybně i voliče sociální demokracie, jakkoli její vedení z marxistických pozic kritizovalo Erhardův hospodářský kurs. Ostatně i sociální demokracie si oproti volbám v r. 1953 o několik procent polepšila.

57 Beyme, K. von: c. d., s. 170.

58 „Das [tj. vylučování malých stran jako extremistických] galt in einem bis 1990 geteilten Land vor allem für die Linke, aber angesichts der deutschen Vergangenheit rein rechtlich auch für die Gruppen rechts von den etablierten Parteien, die sich überwiegend als Parteien der Mitte definierten.“ Tamtéž.

59 Kaste, Hermann – Rachke, Joachim: Zur Politik der Volkspartei. In: Wolf-Dieter Narr (Hrsg.): Auf dem Weg zum Einparteienstaat. Westdeutscher Verlag 1977, s. 26.

60 Narr, W.-D., Editorial. In: Zur Politik der Volkspartei, s. 16. Jako příklad „zlidovění SPD“ autor uvádí vznik stranické pracovní skupiny pro otázky zaměstnavatelů v r. 1971.

61 Koncept Volkspartei mimoto souzní dle mého názoru s důležitou, počátkem 70. let vyslovenou hypotézou sociologa Helmuta Schelského o „pluralitní totalitě“, k níž bude směřovat německý politický systém v důsledku levicové „kulturní revoluce“ šedesátého osmého roku. Dnešní vládně-opoziční kartel německých stran (s výjimkou AfD), splňující formálně podmínku pluralitní demokracie, je de facto jedinou všeobjímající Volkspartei, blokující jakoukoli reálnou možnost politické změny v zemi. Srov. Grube, Frank – Richter, Gerhard (Hrsg.): Die Utopie der Konservativen. Antworten auf Helmut Schelskys konservatives Manifest. München 1974, s. 54.

62 Beyme, Klaus von: c. d., s. 214–216.

63 Při ohrožení systému reagují správní elity v Německu tradičně s odporem ke střetům a tradičním vědomím autority (konfliktscheu und traditionell-autoritätsbewusst). Tamtéž, s. 313.

64 Ale např. již Helmut Schmidt rozpoznal, že v Německu „na rozdíl od Velké Británie existuje silná potřeba harmonie“ (ein großes Bedürfnis nach Harmonie). Krieger, Wolfgang: Franz Josef Strauss. Der barocke Demokrat aus Bayern. Göttingen–Zürich 1995, s. 80.

65 Všech 605 platných hlasů podpořilo Schulze, tři hlasy byly neplatné. Schulz tak překonal Kurta Schumachera, jenž dostal r. 1948 od delegátů sjezdu sociální demokracie 99, 71 % hlasů.

66 Herles, Wolfgang: Die Gefallsüchtigen. Gegen Konformismus in den Medien und Populismus in der Politik. München 2015, s. 119, 128. Na podzim 2015 obhajovala ministryně obrany von der Leyenová politiku Merkelové tím, že s ní souhlasí opozice…

67 Tento výrok Matthiase Geise a Bernda Ulricha z r. 2015 zaznamenal U. Krüger, c. d., s. 70.

68 Tumult – Vierteljahresschrift für Konsensstörung, založený v r. 2013 Frankem Böckelmannem.

69 Rozhovor s J. Spahnem, Die Zeit, 2. 3. 2017, č. 10, s. 6. Ještě jednu kuriozitu, vypovídající o hloubce německého strachu z (potenciálních) konfliktů, Spahn připomněl: když dostal na shromáždění obchodní a průmyslové komory několik ostrých dotazů, po akci za ním přišel jeden z organizátorů, aby se mu za to omluvil!

70 Ochota, s jakou si Němci nechali nasadit ohlávku konsenzu, může souviset s jejich „starým poddanským duchem“, jejž u nich v 60. letech diagnostikoval tehdejší praeceptor Germaniae Karl Jaspers. V rozhovoru s R. F. Allemanem z r. 1966 nestor německé filozofie vzpomínal, jak se po válce marně snažil u Američanů prosadit, aby dali obnovené německé demokracii čas vyrůst zdola, při řešení běžných hospodářských a sociálních problémů. Američané však preferovali zavedení demokracie shora, takže der alte Untertanengeist zůstal nezměněn a všechny pokusy o svobodné politické myšlení byly v zárodku zadušeny. Jaspers, Karl: Provokationen. Gespräche und Interviews. München 1969, s. 200.

71 Rozhovor s N. Lammertem, Die Zeit, 1. 6. 2017, s. 6.

72 Kritici Merkelové by patrně namítli, že je to naopak většina německých občanů, jež se necítí být v německém parlamentu dostatečně zastoupena.

73 Na dotaz, zda by bylo dobré, aby se do parlamentu dostala AfD, čímž by zde byl zastoupen názor až dosud chybějící (wegkonsenzualiert!), odpověděl Lammert po jistém váhání lapidárně: AfD dosud „naštěstí“ není v Bundestagu přítomna.

II. Od Heideggera k  Habermasovi. Proměny německého paradigmatu

Němci ztratili duševní rovnováhu v důsledku historického rouhačství, do kterého se zapletli. To se stalo součástí jejich identity. Nevratně.

Josef Isensee

Jedním z největších myslitelů 20. století byl nepochybně Martin Heidegger (1889–1976). Jeho studie Bytí a čas z r. 1927 patří k nejdůležitějším a nejobtížnějším filozofickým textům moderní doby. V poslední době se však v Německu diskutuje méně o Heideggerově filozofii než o jeho politických postojích. A to zejména od r. 2013, kdy pronikly na veřejnost části Heideggerových osobních deníků, tzv. schwarze Hefte (černé sešity), uveřejňované od r. 2014 a obsahující kritické výroky na adresu Židů a jejich role v dějinách.

Heidegger vstoupil v r. 1933 do NSDAP a na počátku Hitlerovy vlády neskrýval sympatie pro nacismus. Podobným způsobem, více či méně, se však zkompromitovala pravděpodobně většina významných německých vědců, umělců a politiků. Po válce nezbylo z veřejně činných osob mnoho takových, kteří si během 12 let nacionálně socialistické vlády zachovali zcela čistý štít. Holocaust a masová kompromitace národních elit se systémem, který připravil a provedl – kromě mnoha dalších válečných zločinů – vyvraždění šesti milionů Židů, se staly pro poválečné Německo těžkým traumatem a faktorem, který natrvalo a hluboce poznamenal německou politiku a veškerý veřejný život. Jürgen Habermas, nestor současné německé filozofie a sociologie, patřil na počátku 50. let k prvním, kteří vyjádřili úžas nad tím, že Heidegger v r. 1953 zveřejnil bez jakéhokoli vysvětlujícího komentáře svou přednášku z r. 1935, v níž se mluvilo o „vnitřní velikosti a hloubce národního socialismu“.[74]

Kromě Heideggerovy osobní netečnosti k nacismu tkvěla příčina v prioritě hospodářské obnovy, na niž poválečné Německo vsadilo. Mravní a duchovní obroda, kterou chtěl ve svých krajanech vyvolat Heideggerův současník Karl Jaspers svou Otázkou viny (1946), měla přijít na pořad až mnohem později. S ohledem na katastrofální materiální poměry, kdy do vyhladovělého a vybombardovaného Německa proudily miliony vyhnaných a odsunutých Němců z východu, se to jeví jako pochopitelné. Realitu vzali na vědomí i Spojenci, kteří počátkem 50. let ukončili proces denacifikace a umožnili statisícům bývalých členů Hitlerovy strany návrat do ekonomických a posléze i administrativních a soudních struktur.

K vytlačení „otázky viny“ za okraj paměti nacistické generace Němců podstatně přispělo vypuknutí studené války, které učinilo ze svobodného Německa nepostradatelného spojence Západu proti rozpínavosti komunismu. Vláda prvního kancléře Adenauera zvolila ve vztahu k minulosti pragmatický přístup, jejž později filozof Hermann Lübbe označil za sice „morálně sporný, ale funkčně nutný a sociálně integrativní“.[75] Za těchto okolností nabyla ve filozofii a společenských vědách převahy kontinuita, díky níž zůstával v prvních letech existence Spolkové republiky největší filozofickou autoritou Heidegger, na nějž – jak se tehdy zdálo – může a má německé poválečné myšlení navazovat. Tuto programovou amnézii ve vztahu k nacistickému panství však začali kolem poloviny 50. let odmítat někteří příslušníci generace, narozené před rokem 1930, k nimž kromě Habermase náleželi např. sociolog Ralf Dahrendorf, historik Hans Mommsen či spisovatel Günter Grass.[76]

Tito koncem války 16–18letí mladíci přitom řešili ovšem i svá osobní morální dilemata.[77] Habermas jako člen Hitlerjugend se podle svých vlastních slov po porážce Německa probudil ze zlého snu. V průběhu studií a filozofického zrání se pro něj německá válečná katastrofa, resp. genocida Židů, stává centrálním bodem úvah o moderní německé historii a zásadním podnětem pro jeho filozofii a budoucí společenské a politické angažmá. Habermasovu hypersenzitivitu ve vztahu k národním dějinám, vyznačující se krajní podezřívavostí vůči jakémukoli pokusu o obnovení kontinuity německých dějin Osvětimi navzdory, označuje jeho životopisec Matuštík trefně za „oslepení katastrofou“.[78]

Osvětimí oslepený Habermas dospívá posléze k přesvědčení, že „žádné tradice nemohou trvat na tom, že jsou nevinné“.[79] Tento radikálně levicový postoj, který důsledně vzato neguje samu možnost kladného vztahu k dějinám, jej učinil v příštích letech nesmiřitelným odpůrcem všech pokusů konzervativních historiků a filozofů, pokoušejících se o formulaci pozitivní dějinné tradice nového Německa. Jestliže tedy Lübbe hodnotil převzetí bývalých nacistů do správy Spolkové republiky jako čin sociálně integrativní, pro Habermase to byla „sociálně hygienická katastrofa“.[80]

V Adenauerově éře, oslněné hospodářským zázrakem Made in West Germany, a ještě i dlouho poté, bylo nemožné vytušit, jak hluboký a osudový dopad na německou mentalitu a politiku pozdějších let bude mít porážka nacismu. Nejprve se musely odehrát zásadní interpretační střety nad moderními německými dějinami, jako např. tzv. spor historiků (Srov. níže), a německá politika musela dospět do stadia přízračné merkelovské neuchopitelnosti, aby se kritickému pozorovateli vyjevily dostatečně ostře kontury obřího temného stínu minulosti, zavalivšího německou společnost. K důležitým kritickým a historicky fundovaným analýzám současné německé mentality patří Psychologie porážky Thorstena Hinze, podle kterého Vergangenheitsbewältigung (překonávání minulosti) nejpozději od r. 1968 nabralo patologickou podobu. V jeho průběhu se zformovala masochistická morálka, která v sebeponížení nalézá novou formu národní koherence. Jedná se o abnormalitu, namířenou jak proti vlastní zemi, tak proti životu samotnému. Obří pomník holocaustu, vztyčený v r. 2005 v centru Berlína, je prozatímním vrcholem procesu sebedestrukce národního vědomí Němců.[81]

Hinz zdůrazňuje, že tento proces má své vnitřní, ale i vnější zdroje. Vítězní Spojenci – zejména Američané – stupňovali v průběhu denacifikace i po jejím skončení u Němců pocit viny, z nějž následně odvozovali další politické a materiální nároky a závazky.[82] Přitom je nutno vzít v potaz výjimečnou, s žádnou jinou vojenskou prohrou moderní doby srovnatelnou absolutnost německé porážky z r. 1945, jež vyústila v okupaci a politickou likvidaci státu a kterou měli Němci pochopit jako porážku morální a kulturní. Přitom to byla podle autora sama existence Německa, jeho politický, hospodářský, intelektuální a demografický potenciál, nikoli primárně jeho agresivita a sen o světovládě, co počínaje sjednocením státu v r. 1871 zamořovalo vztahy Německa a Západu a zásadně ovlivnilo i anglosaskou politiku vůči poraženému státu po druhé světové válce.[83] Zde se ovšem Hinz ocitá na tenkém ledě geopolitické argumentace nacismem zkompromitovaného Carla Schmitta a jeho teze o (geopolitickém) „přetížení“ (Überforderung) Německa, souvisejícím s jeho osudovou Mittellage na evropském kontinentě.

Na vysoce specifickou mentalitu dnešních Němců mělo podle Hinze dopad také spojenecké bombardování, které nejen způsobilo smrt asi půl milionu lidí, ale obrovskými kulturními ztrátami odřízlo Němce od jejich původu a dědictví a připravilo je na kulturní převraty a všeobecnou amerikanizaci; demokracie se tak měla propojit s bezdějinností a estetickou vyprahlostí. Dlouhá léta byly katastrofální kobercové nálety na německá města – háklivé téma především pro německo-britské vztahy – drženy pod pokličkou, ale po r. 2005 se staly tématem veřejných debat.[84] Dalším faktorem, spoluutvářejícím mentalitu poválečného Německa, se stalo masové znásilňování žen, při němž byla totální porážka země „milionkrát prožita jako individuální tělesná a duševní zkušenost“.[85] Spojencům se podařilo tuto drastickou „biopolitickou lekci“ vtisknout do prazákladu individuálního i kolektivního bytí Němců jako nepomíjející pra-zkušenost (unvergängliche Ur-Erfahrung).[86]

Katastrofální důsledky vojensko-politické a kulturní pohromy vedly k tomu, že se Němci soustředili především na hospodářství a ve vzorové „sociálně tržní ekonomice“ hodlali nalézt svůj nový raison d’être.[87] Spolková republika Německo tak byla podle Hinze zredukována na „sociální stát“.[88] Jen za cenu amnézie bylo a je možné usmíření Němců s událostmi a tlaky, v nichž žili. Tím se ovšem dostávají vůči lidské povaze, dějinným procesům a politickému rozumu do takového rozporu, že se jejich situace rovná duchovně-morální perverzi.[89] Hinzovy vývody se mohou v některých bodech jevit jako sporné, nicméně enormní poválečná koncentrace na ekonomiku a souběžně se formující zárodky mýtické adorace prozatímní ústavy z r. 1949 (Grundgesetz) jako náhradního citově-politického úběžníku Němců jsou nepopiratelná historická fakta, fundamentálně ovlivňující aktuální dění v Německu.

Z hlediska Američanů, kteří do poloviny 50. let, kdy Německo získalo plnou mezinárodně-právní suverenitu,[90] schvalovali všechny důležité politické kroky německé vlády (podobu ústavy, integraci do západoevropských struktur, vstup do NATO), vedla jediná cesta k novému mírovému (západo)německému státu přes rozsáhlý program převýchovy Němců od militarismu a diktatury k pacifismu a demokracii.[91] Základní problém tohoto ambiciózního projektu spočíval v personální otázce: v Německu chyběli lidé, kteří měli dostatek morálního kreditu, aby s tímto posláním mohli předstoupit před skeptický národ adenauerovské éry, jehož hluboké morální rány se začínaly zvolna zacelovat v hojivém ovzduší rodící se prosperity a jenž ve své většině chtěl na minulost zapomenout. Nicméně ještě předtím, než se v podobě Frankfurtské školy objevil vhodný nástroj k převýchově někdejších nacistů v budoucí demokraty, vznikala v Německu díla, jež hledala východisko z morálně-politických dilemat poraženého a okupovaného národa a cestu k „překonání minulosti“. Patřil k nim kromě zmíněného K. Jasperse či historika Friedricha Meineckeho (Die deutsche Katastrophe, 1946) také novinář Michael Mansfeld, jenž v knize Der Kurs ist falsch (Špatný směr, 1956) argumentoval, že čestné vyrovnání se s minulostí je jediným

způsobem, jak potlačit v SRN přežívající neonacistické tendence a obnovit důvěru Spojenců.[92]

V Adenauerově éře, která skončila kancléřovým odstoupením v r. 1963, byl ovšem politický diskurs určován konzervativci, kteří se v minulosti rýpat nehodlali. Kromě Heideggera, jenž do r. 1958 přednášel na freiburské univerzitě, do něj zasahoval také brilantní státovědec a analytik moci Carl Schmitt, odpůrce parlamentní demokracie a politického liberalismu.[93] V opozici vůči postojům Heideggera a Schmitta se J. Habermas začal po r. 1953 posouvat politicky doleva. V praxi se to projevilo jeho účastí na demonstracích proti remilitarizaci SRN a zejména proti pokusům části německé politické reprezentace získat jaderné zbraně. Myšlenkový vývoj Habermase, opustivšího Heideggerův fenomenalismus, byl osudově poznamenán setkáním s marxismem, jenž tehdy právě zahajoval vítězné tažení po západních univerzitách a do poválečného Německa pronikl v podobě tzv. kritické teorie Frankfurtské školy.

Její vůdčí představitelé Max Horkheimer a Theodor Adorno se vrátili po válce do Německa z emigrace ve Spojených státech, načež Horkheimer využil svých kontaktů a přesvědčil americkou okupační moc v Německu, že Institut pro sociální výzkum (IFS), jak zněl oficiální název tzv. Frankfurtské školy, je tím správným nástrojem pro demokratizaci a převýchovu německé společnosti.[94] S americkou finanční a politickou podporou se tak v Adenauerově Německu úspěšně etablovala neomarxistická Frankfurtská škola, jejíž příšlušníci by se v USA stali nepochybně objektem zájmu senátora McCarthyho.

Horkheimer byl ovšem vynikající stratég a dokázal radikálně levicový charakter svého pracoviště umně maskovat.[95] Sám se ostatně od marxismu posléze formálně distancoval a jako rektor frankfurtské univerzity se stal předním představitelem německé intelektuální obce přelomu 50. a 60. let s kontakty až k samotnému kancléři. Spolu s Adornem byl autorem základního spisu kritické teorie, který vznikl za války v USA pod názvem Dialektika osvícenství. Horkheimer byl natolik prozíravý, že když měl tento ostře antikapitalistický text v r. 1947 poprvé vyjít, nechal z něj odstranit většinu marxistické terminologie. I tak se však Dialektika osvícenství stala jedním z nejdůležitějších textů, jimiž se inspirovalo protestní studentské hnutí 60. let.[96]

Se stejným vzrušením jej ovšem o několik let dříve četl také mladý Habermas, jehož přitom nejvíce zaujalo, že autoři „vytyčili teorii dialektického vývoje současné společnosti a přitom ve svém myšlení vycházeli z marxistické tradice“.[97] V téže době začal Habermas studovat také vlastní Marxovy spisy a seznámil se s Adornem, který se zasadil o to, že se Habermas stal v r. 1956 pracovníkem IFS. Politicky se dále radikalizoval, což jej přimělo spolu s dalším významným představitelem Frankfurtské školy Herbertem Marcusem, který ale po válce působil především ve Spojených státech, ke kritice odklonu německé sociální demokracie od marxismu, který byl završen jejím godesberským programem z r. 1959. Na počátku 60. let publikoval jedenatřicetiletý Habermas svou první velkou filozofickou práci Strukturní změna veřejnosti. Později uvedl, že tuto studii psal „především proto, abych sám sobě objasnil stinné stránky a chyby našeho politického systému, o jehož přednostech jsem nikdy nepochyboval“. Z Habermasových dalších vyjádření je ale zřejmé, že považoval chyby politického systému Spolkové republiky za mnohem závažnější než jeho přednosti: „Jsem v intuitivní rovině vlastně přesvědčen o tom, že něco je v tomto systému velmi hluboce špatně založeno.“[98] Strukturní změna veřejnosti obsahuje „centrální požadavek budoucích osmašedesátníků na vytvoření veřejnosti ve všech veřejných, jakož i soukromých grémiích či organizacích, v nichž veřejné záležitosti nejsou veřejně projednávány“. Demokracie se měla stát veřejnou záležitostí nejen politických stran, parlamentů či výkonné moci, ale celé společnosti.[99] Šlo tedy o jakési „poveřejnění“ demokracie, rozostření hranice mezi soukromým a veřejným prostorem, které zjevně nemělo daleko k politizaci společnosti,[100] která byla signifikantním rysem obou totalitních systémů 20. století a jež nabývá povážlivých rozměrů také v současném Německu.

Na počátku 60. let přibývalo symptomů slábnoucí moci konzervativců. Jejich první velkou porážkou ve střetu s tiskem a veřejným míněním byla aféra kolem týdeníku Der Spiegel v r. 1962, která stála křeslo ministra obrany Franze Josefa Strausse a popudila proti režimu velkou část intelektuální elity včetně Habermase.[101] Pro formování protestního hnutí, jež pozvolna nabývalo podoby generační vzpoury, měl velký význam také proces s osvětimskými dozorci z r. 1963. V intelektuální sféře zapůsobily jako bomba Marcuseho texty. Nejprve vyšel Jednorozměrný člověk (angl. 1964) a o rok později Represivní tolerance. V prvním z nich autor podrobil zničující kritice soudobý kapitalismus, který označil za nereformovatelný, utlačovatelský a dalekosáhle manipulativní systém, jejž je nutno odstranit revolucí. Skutečným historickým zlomem se však stal až německý výbor z jeho díla posledních tří desetiletí, který byl publikován pod názvem Kultura a společnost poprvé v r. 1965 a do r. 1968 vyšel celkem pětkrát. Teprve zde se mohla německá veřejnost poprvé podrobně seznámit s neomarxistickou tradicí a teorií Institutu pro sociální výzkum.[102]

Radikální intelektuální kritika západní konzumní společnosti z dílny Horkheimera a jeho spolupracovníků nalezla svůj pendant v sílícím negativismu mnoha německých filozofů, sociologů a spisovatelů vůči politické a ekonomické realitě ve Spolkové republice.[103] Do poloviny 60. let byli němečtí intelektuálové současně „kritičtí a poddajní“, ale pak se během několika let zformovala „radikálně kritická inteligence“, která zásadním způsobem přispěla ke znejistění a radikalizaci politického vědomí.[104] Jedním z jejích nejvýraznějších projevů se stala poslední kniha filozofického preceptora Germaniae Karla Jasperse Wohin treibt die Bundesrepublik (Kam se žene Spolková republika?, 1966), jenž v duchu německé tradice, kladoucí do nesmiřitelného protikladu ducha a moc, podrobil z nedostižné výše svého morálního piedestalu německou realitu zničující kritice. SRN se podle jeho soudu nacházela v podobné situaci jako Výmarská republika před nástupem Hitlera. Také mnozí další autoři, jako např. spisovatel Magnus Enzensberger, shlíželi na svůj stát manichejskou optikou jako na absolutní, nenapravitelné zlo, na jehož místo musí přijít zcela nový systém.[105] Levicová politizace německých intelektuálů dostoupila koncem 60. let enormních rozměrů a výrazně ovlivnila formující se studentské hnutí. Umírněnější z nich – např. Günter Grass – se dali cestou aktivní podpory Brandtovy SPD, zatímco radikálové zoufale hledali recept na „spásu“ vlasti ve více či méně marxisticky zabarvených teorích a utopiích.[106]

_____

Vzpoura německého univerzitního studenstva proti establishmentu a politickému systému Spolkové republiky čerpala nicméně svou ideologii především z kritické teorie Frankfurtské školy, jež v první polovině 60. let ovládla politický diskurs. Především díky Horkheimerovu vlivu se názory jejich příslušníků v rozhodující míře prosadily v novinách, časopisech a televizi, takže se stali svého druhu mediálními celebritami. Důležitým momentem byl enormní zájem význačných nakladatelství, z nichž se především Suhrkamp stal vlivným šiřitelem politických a společenských idejí Frankfurtské školy. Horkheimer si byl od počátku vědom toho, že pro úspěch jejich snahy o „demokratizaci“ státu je rozhodující získat mládež, tj. ovládnout univerzity. Společenské podmínky byly neobyčejně příznivé. Levicoví studenti začínali zpochybňovat morální autoritu mnoha profesorů, kteří se zapletli s nacismem, přičemž sociálně psychologické zaměření kritické teorie se zdálo poskytovat ideální nástroj pro analýzu „zamlčované“ minulosti celé jedné generace Němců. Ve srovnání se zkompromitovanými veličinami typu Heideggera se Horkheimer, Adorno či Marcuse jevili jako jediní přesvědčiví obránci humanistického dědictví německé idealistické filozofie. Jakožto Židé, reemigranti, sociální vědci a levicoví intelektuálové byli v očích pokrokového studentstva zdaleka nejdůvěryhodnějšími osobami pro pokus o rehabilitaci německých duchovních tradic.[107]

Habermas jako mladý profesor vyvažoval slabší intelektuální vliv na mladou generaci aktivní spoluprací se Socialistickým svazem německých studentů (SDS), jenž byl pro své komunistické sklony vyloučen z německé sociálně demokratické strany. Neobyčejně účinný stimul k aktivizaci a ideové radikalizaci studentské levice všude na Západě představovala válka ve Vietnamu. SDS uspořádal v r. 1966 na toto brizantní téma kongres ve Frankfurtu nad M., na němž jako hlavní řečník vystoupil Marcuse, vůdčí inspirátor amerického a německého protestního hnutí. Na kongresu, jehož se zúčastnil i Habermas, od r. 1964 ředitel frankfurtského Institutu pro sociální výzkum, byl pranýřován americký imperialismus, zatímco idoly německého studentstva se stali revolucionáři Che Guevara, Castro a masový vrah Mao Ce-tung. Následovaly první protestní akce a provokace proti profesorům, zejména těm, kteří měli ve svém životopise „hnědou skvrnu“. Studenti požadovali zastoupení v akademických senátech a zakládali revoluční komuny. Německé univerzity se pozvolna měnily v revoluční a anarchistická centra.

Hlavní baštou protestního hnutí se stala Svobodná univerzita v západním Berlíně, kde studoval Rudi Dutschke, jeden ze zakladatelů tzv. subversivní akce, neomarxistické poloilegální revoluční organizace. Dutschke se podílel na organizaci demonstrací proti íránskému šáhovi Pahlavímu, který přijel v létě 1967 do Spolkové republiky na oficiální návštěvu. Druhého července byl při policejním zásahu proti demonstrantům zastřelen student Benno Ohnesorg, což se stalo katalyzátorem další radikalizace tzv. mimoparlamentní opozice.[108] Několik dní poté pronesl Marcuse v Západním Berlíně přednášku Problém násilí v opozici, v níž vyzval posluchače, aby uvrhli systém do krize, v níž by se mohlo zradikalizovat i dosud pasivní dělnictvo. V těchto dnech byl Marcuse nepopiratelným duchovním vůdcem celého protestního hnutí. Podle jeho návodu měli studenti vystupňovat bojkot výuky, přičemž měl přijít ke slovu i „osvobozený éros“, jehož významem se Marcuse zabýval ve svých freudovských studiích.[109] Radikální kritice zfanatizovaného studenstva ale nebyli vystaveni jen profesoři a jejich údajně zastaralé způsoby výuky, ale veškeré tradiční hodnoty. Rodina, autorita, řád, morálka či kultura byly odhozeny jako nepotřebná, ba škodlivá veteš, aby jejich místo mohly zaujmout Marcuseho osvobozené „pudové síly“. Všední život obyčejných lidí se stal předmětem systematické skandalizace.[110]

Vrchol protestního hnutí přišel v první polovině roku 1968. V únoru se konal další vietnamský kongres, a to pod Che Guevarovým heslem „Povinností každého revolucionáře je dělat revoluci“. Mnohé intelektuální veličiny celé Evropy zaslaly účastníkům své zdravice.[111] Při masové demonstraci, uspořádané v dubnu 1968 berlínskou radnicí proti levicovému hnutí a na podporu USA, byl postřelen Rudi Dutschke a v průběhu následujících nepokojů se úřadům podařilo protestní hnutí definitivně zlomit. K jeho rozkladu přispěly také nouzové zákony, schválené v květnu velkou koalicí CDU/CSU a SPD. Z prostředí radikálních komun vzešel pak levicový terorismus Frakce Rudé armády (RAF), který sužoval Spolkovou republiku v příštích více než deseti letech.

Habermas jako (neo)marxistický myslitel, pro nějž byla a je filozofie primárně nástrojem ke změně světa, zásadně souhlasil s cíli protestního hnutí a až do poloviny r. 1967 patřil k jeho předním intelektuálním inspirátorům. Po smrti studenta Ohnesorga však vyslovil na kongresu SDS obavu, že sílící sklon radikálních studentských organizací k násilí by mohl vyústit v „levicový fašismus“. Později psal o „fantomu“ revoluce a naivitě studentů, kteří měli šablonovité představy o fašismu a vnímali se jako prodloužená ruka Che Guevary v metropolích Západu.[112] Tím si ovšem vysloužil ortel zrádce, který nepochopil smysl světového sociálního hnutí šedesátých let.

V četných pozdějších reflexích se Habermas znovu zamýšlel nad svými tehdejšími názory a postoji. Zpřesňoval a rozvíjel analýzy pozitivního společensko-politického potenciálu, jejž dle jeho mínění protestní hnutí uvedlo do pohybu.[113] Zdůrazňoval, že si studenti osvojili freudovský a marxistický ideový fundament, ale nedostatek historického vědomí u nich vedl k tak tuhému ideologickému dogmatismu, že bylo téměř nemožné jim vysvětlit, že navzdory oprávněnosti veškeré kritiky politického systému patří Spolková republika k několika nejliberálnějším zemím na světě. Za masových demonstrací v Paříži v květnu 1968 prý skutečně očekávali, že vypukne revoluce.

V souladu s hodnocením, jež dnes v Německu dominuje, přisoudil Habermas protestnímu hnutí funkci katalyzátoru zásadní společenské přeměny západoněmecké společnosti od autoritativní a represivní adenauerovské demokracie, jež se odmítala vyrovnat s německou minulosti, k otevřené pokrokové demokracii nové éry se stranou Zelených, etnickou rozmanitostí německých měst a liberálním křídlem v CDU. Použil přitom výrazy „kulturní revoluce“, „kulturní reorientace“ či „fundamentální liberalizace“.[114] V hodnotovém systému se otevřela trhlina, která vytvářela předpoklady pro posuny v normativní a institucionální oblasti. V pestrém repertoáru metod, taktik, požadavků a chování protestujících studentů nacházel Habermas inspiraci pro rozpracování svého oblíbeného konceptu radikální demokracie. Její podstatu nalézal v novém individualismu životních stylů, které se orientují podle libertinských vzorů.[115]

Zatímco Herbert Marcuse mluvil v souvislosti s protestním hnutím o „nové senzibilitě“, nalézal Habermas v projevech demonstrujících studentů nové formy autonomní veřejnosti. Veřejnosti, jež se již nenechá manipulovat a ovládat ze strany moci. Veřejnosti, která zruší hranice mezi demonstrací a občanskou neposlušností, mezi diskusí, festivalem a expresivní sebeprezentací. Politiku budoucnosti Habermas chápe jako radostný happening svobodných autonomních jedinců a svéráznou „demokracii in cash“. Ve svých úvahách o r. 1968 užil rovněž příznačný termín „oddiferencování“ (Entdifferenzierung) jakožto stav, kde se má vše stýkat se vším. Vzhledem k pozdějším radikálně rovnostářským Habermasovým názorům lze říci, že tu předjímá rušení společenských diferencí, likvidaci autority a hierarchie a všeobecnou emancipaci „utlačovaných jedinců“ jako předzvěst nadcházejícího antidiskriminačního tažení levicových liberálů. Ve svých interpretacích se nemýlil. Osmašedesátý rok na Západě nebyl ve svém úhrnu ničím jiným než počátkem nového emancipačního příběhu západoevropského člověka, jenž setřásl „jho“ náboženství, zklamal se v komunismu i liberální demokracii a nyní se vydal za chimérou totální rovnosti.[116]

Kulturní revoluce z konce 60. let, namířená pod heslem totální emancipace proti společenskému řádu, odstartovala frontální útok proti všem tradičním a zděděným hodnotám, zejména pokud byly jakkoli spojeny s křesťanstvím. V teorii neměla daleko k radikální destruktivitě čínské kulturní revoluce Mao Ce-tunga, kterého Rudi Dutschke a jeho přátelé tolik obdivovali. Zatímco však čínská kulturní revoluce po několika letech skončila, západní kulturní revoluce, nekrvavá a nenásilná, prosazovaná přes hlavy netečných „tolerantních“ většin progresivními elitami, pokračuje stále a jejího konce nevidět. Jejím německým specifikem se stal radikální odklon od národní tradice; v duchu Marcuseho agresivního antifašismu je od té doby cokoli národního ohroženo stigmatem fašismu a holocaustu.[117] Pokrokoví revoluční studenti, inspirovaní svými intelektuálními mentory z Frankfurtské školy, mohli tak snadno, bez zřetele ke komplikovanosti jednotlivých osudů, zúčtovat s generací svých rodičů, protože jich samých se válečná zkušenost netýkala.[118] Hlučná revoluce 60. let tak byla „zbabělým útěkem před vším, co by je mohlo spojovat jak s touto minulostí, tak s němectvím jako takovým“.[119]

Porážka studentských demonstrantů v r. 1968 znamenala z jejich pohledu pouze ztracenou bitvu. Ve válce o charakter Spolkové republiky docílili naopak rozhodujícího průlomu, který Habermas výstižně charakterizoval jako trhlinu v hodnotovém systému. Tudy začala do politického systému státu, řídícího se heslem r. 1969 nastoupivšího prvního sociálně demokratického kancléře W. Brandta Více demokracie, pronikat na všech frontách habermasovská demokratizace. Stát začal prosazovat další sociální práva včetně práv odborů a žen, snížil věkovou hranici pro účast ve volbách a zahájil reformu univerzit. Důsledkem byl mj. ohromný růst výdajů a počátek zadlužování státu, což plně odpovídalo strategii levice v SPD „testovat hranice zatížitelnosti hospodářství“.[120]

Souběžně radikální levice zahájila, resp. urychlila proces, který v obsáhlé stati z konce r. 1971 analyzoval Helmut Schelsky.[121] Jeho ideovým základem je „zrušení základních politicko-sociálních vzorů a z nich vyrůstajících životních vzorců společensky nosných skupin ve Spolkové republice … tím, že se odstraní jejich hodnotová a ideologická politicko-sociální základna“. S pomocí vágní revoluční, pokrokářské a rovnostářské frazeologie radikálové atakovali veškeré reprezentanty státních a veřejných institucí jako autoritativní vládnoucí vrstvy, které je nutno zbavit moci. Tuto revoluční strategii Schelsky označil jako kolektivní generační výměnu, přičemž jejím prvním cílem jsou vzdělávací a výchovná zařízení, především univerzity a sdělovací prostředky.[122] Radikálové pochopili jejich rozhodující význam v moderní komplexní společnosti, spočívající v tzv. „tlumočení smyslu“ prostřednictvím kontroly produkce a toku informací, přičemž systematicky negovali skutečnost prostřednictvím vágních morálních přesvědčení. Na počátku 70. let byl již podle Schelského zápas o ovládnutí německých univerzit dobojován.[123]

V druhém sledu se útok radikální levice zaměřil na zpochybnění legitimity státních institucí, na prvním místě policie, armády a soudů. Všechny mocenské složky začaly být soustavně obviňovány z útlaku, represí vůči občanům a z vrchnostenských manýrů. V oblasti hospodářství a společenských vztahů plnil dokonale roli účinného beranidla revoluční strategie nesmírně chytlavý pojem „sociální spravedlnost“, jejž jako enormní hrozbu pro právní řád liberálního státu právě v této době vyčerpávajícím způsobem analyzoval Fr. August von Hayek.[124] Jakýkoli oprávněný konflikt zájmů levice interpretovala „hodnotově“ jako střet, ohrožující podstatu či alespoň legitimitu systému, přičemž neuvážená reakce obhájců systému v podobě důrazu na harmonické vztahy v „sociálním státě“ se okamžitě stávala nechtěným pomocníkem při nové vlně útoků proti „nespravedlivému“ systému.[125]

Na počátku vlády sociálně liberální koalice (1969–1982) se němečtí intelektuálové po vystřízlivění ze svého marxistického blouznění předchozích let upjali k novým utopiím jako např. „mír s přírodou“, anebo propadali hysterickému strachu z blížící se technologické nebo vojenské katastrofy.[126] Hektické polemiky vyvolal teror RAF, který vyvrcholil o tzv. německém podzimu r. 1977 únosem a vraždou prezidenta Svazu zaměstnavatelů Hannse Martina Schleyera. Mnozí intelektuálové vyjadřovali větší či menší pochopení pro antikapitalistické pohnutky teroristů (např. H. Böll), za což byli napadáni jako jejich duchovní strůjci.[127] Spory mezi konzervativci a levičáky se nicméně vyostřovaly i v oblasti politické filozofie. J. Habermas se v 70. a 80. letech kromě reflexí na téma studentské vzpoury zabýval teorií komunikace. „Komunikace“ a „diskurs“ se tehdy přiřadily ke klíčovým pojmům západní neomarxistické a poststrukturalistické filozofie, reflektující posun politiky k problematice práv, participace, dorozumění a konsenzu.

Na principu herrschaftsfreie Kommunikation (komunikace oproštěné od mocenského přístupu) vystavěl Habermas tzv. etiku diskursu.[128] Výchozí tezí diskursivní etiky je, že komunikativnímu jednání náleží normativní přednost před strategickým jednáním, jež usiluje o získání nadvlády. Habermas detailně rozpracoval předpoklady a podmínky diskursu, které mají vyústit v tzv. ideální řečovou situaci (ideale Sprechsituation), v níž musí mít všichni účastníci stejnou šanci zformulovat svoje stanovisko. Diskurs vedený „bez uplatňování jakékoli moci“ je tedy onou kýženou herrschaftsfreie Kommunikation. Člověk je z hlediska teorie komunikace orientován principiálně na dosažení dorozumění, z čehož Habermas vyvozuje optimistický závěr, že jej lze definovat jako homo democraticus. Dorozumění mezi bytostně demokraticky smýšlejícími lidmi je založeno na předpokladu, že rozhodující silou, která nakonec převáží v komunikativní racionalitě, je „síla lepšího argumentu“.[129]

Již z tohoto nástinu je zřejmý utopický charakter diskursivní etiky; možnost její aplikace v praktické politice se rovná nule.[130] Avšak zřejmě právě proto se stala tak přitažlivou pro stále více rovnostářsky orientované západní intelektuály, mezi nimiž vyvolala rozsáhlé diskuse. V Německu navíc herrschaftsfreie Kommunikation korespondovala s nastupujícím trendem k nastolení politické kultury konsenzu. (Srov. kap. I.) Destruktivní potenciál komunikace, oproštěné od jakéhokoli projevu moci, spočívá v nezbytnosti odstranit nejprve veškerou autoritu a hierarchii ve společnosti. Každá úvaha, opírající se o zdravý rozum, zkušenost a elementární znalost dějin však potvrdí, že svobodná lidská existence a vlastnické vztahy nutně vytvářejí hierarchickou a mocenskou strukturu. Herrschaftsfreie Kommunikation proto směřuje ke zničení liberálního politického systému a jako taková se stala mj. účinným nástrojem radikálního feminismu, který s její pomocí v Německu i jinde již mnoho let podrývá základy přirozených vztahů mezi muži a ženami a se značným úspěchem rozbíjí tradiční rodinu.

Důležitou roli sehrál Habermas, který se v 80. letech zařadil k vůdčím německým levicovým intelektuálům, také ve sporech o interpretaci druhé světové války a holocaustu a jejich místo v německé historické paměti. V sedmdesátých letech se u západoněmeckého obyvatelstva dostavila těžká krize identity, vyvolaná nejen spory o pojetí národní minulosti, ale také nevyjasněným vztahem k NDR a otázce případného národního sjednocení. Konzervativní historici pranýřovali levici s jejími tezemi o emancipaci, pokroku a kritickém vědomí, za nimiž tušili pokus orientovat společnost jednostranně do budoucnosti, bez potřebného ukotvení v pozitivních dějinných tradicích. Kolem r. 1980 nastal v SRN doslovný historický boom. Konaly se četné výstavy, připomínala se významná historická výročí, debatovalo se o zřízení Německého historického muzea v Berlíně, americký televizní seriál Holocaust lámal rekordy sledovanosti. V této vypjaté atmosféře propukl tzv. spor historiků.[131]

Funkci roznětky sehrál článek uznávaného znalce fašismu Ernsta Nolteho (1923–2016) Minulost, která nechce pominout, který byl otištěn ve FAZ v červnu 1986.[132] Nolte v něm napadl tezi, že nacistická minulost má hrát v dějinném povědomí Němců trvale určující roli a že neodmyslitelnou součástí německé existence musí být neustálé vyzvedávání kolektivní národní viny. Odmítl přeměnu fašismu v „mýtus absolutního zla“, který je uzavřen vůči vědeckému zkoumání a umožňuje jeho udržovatelům tvrdit, že hájí nevyvratitelnou pravdu, jejíž odpůrci se tudíž automaticky stávají apologety fašismu.[133] Největší pozdvižení vyvolalo Nolteho tvrzení, že Osvětimi předcházel Gulag a že nelze vyloučit kauzální souvislost mezi oběma jevy, tj. zda holocaust nebyl reakcí Němců na ohrožení bolševismem. V následující polemice Nolte některými dalšími tvrzeními, která se týkala chování a postojů Židů, ještě přiléval olej do ohně.[134]

Spor historiků rozdělil německou intelektuální obec na dvě nesmiřitelné strany. Většina odmítla Nolteho postoje jako nepřípustnou relativizaci německé viny a ohrožení demokratického vývoje SRN, opírajícího se podstatným způsobem o sebekritický postoj občanů k vlastním dějinám jakožto cenný důsledek jejich poválečné „převýchovy“. Hans Mommsen popřel kauzální spojitost Gulagu a Osvětimi jako neudržitelnou a obvinil Nolteho, že přesouvá konkrétní odpovědnost Němců na „specifické rysy“ doby. V obecné rovině jde podle Mommsena o to, zda se má německá společnost nadále rozvíjet na bázi individuální politické a mravní odpovědnosti, nebo se má vrátit k uctívání státních autorit. Nolteho obhájci, mezi nimi četní politici CDU a CSU, proti tomu namítali, že sebetrýznitelská posedlost vinou znemožní Němcům vytvořit si identitu normálního národa a stát se standardní evropskou zemí.[135] Podle historika Michaela Stürmera mají dějiny předávat pozitivní poselství, které posílí národní společenství a jeho identitu. Z permanentního masochismu a interpretace národních dějin jako jedné jediné pohromy může vzejít jedině atomizace a rozvrat hodnot.[136]

V řadách německé levice se ve sporu historiků přihlásil důrazně o slovo J. Habermas. Veden svým „oslepením osvětimskou katastrofou“ kategoricky odmítl Nolteho tezi, v níž se domníval rozpoznat nejen fatální ohrožení poválečné německé cesty pokroku a demokracie, ale také útok na integraci Německa do západních politických struktur. Ruměnec studu za Osvětim, prohlásil, je „jediným spolehlivým základem naší vazby na Západ“. A jako zapřisáhlý pacifista dodal, že postoj konzervativců, plédujících za oživení německé identity, se mu jeví jako „nacionálně německy zabarvená filozofie paktu NATO“.[137] Stejně jako Adorno považoval Habermas Osvětim za civilizační zlom (Bruch), který zasahuje celou moderní společnost, ale oproti svému filozofickému mentorovi, který nazíral novodobý vývoj en bloc jako cestu do Osvětimi, jej však vidí také jako cestu z katastrofy. Ovšem za předpokladu, že Spolková republika zůstane zemí, v níž je každý Němec bytostně a nezrušitelně se skutečností Osvětimi spojen: „S onou životní formou, v níž byla možná Osvětim, není náš vlastní život spjat nahodilými okolnostmi, nýbrž vnitřně… skrze dějinné prostředí… Nikdo z nás se nemůže z tohoto prostředí vymanit, protože je s ním spojena nerozlučně naše totožnost jako individualit i jako Němců.“[138]

V rámci polemiky s konzervativními historiky zavedl Habermas pojem „antifašistická demokracie“ jako výstižnou esenci progresivistického přístupu k moderním německým dějinám.[139] Z něj podle mého soudu implicitně vyplývá, že demokracie v SRN je demokracií jen potud, pokud je „antifašistická“, tj. pokud je neustále na stráži proti (permanentně) hrozící recidivě fašismu. Toto pojetí mělo povážlivé důsledky nejen pro svobodu vědeckého bádání, za kterou se stavěl Nolte, ale i obecně pro svobodu slova. Stačí upozornit na známou skutečnost, že každý, kdo se dnes v Německu znelíbí vládnoucímu stranickému kartelu a ultralevicovým bojůvkám, je rutinně ocejchován jako nacista či fašista. Důležité svědectví o přístupu levice k nacistické historii Německa podal s desetiletým odstupem od sporu historiků jeho účastník a původně odpůrce Nolteho H. A. Winkler. Absolutní soudy levicových historiků a filozofů – např. o nemožnosti sjednocení Německa – neměly nic společného s historickou vědou, nýbrž se „sekularizovanou teologií dějin“, jejímž smyslem je jejich instrumentalizace v duchu Geschichtspolitik. Levice vycházela z moralizujícího postoje, že „z každého bezpráví, do něhož jsme zapleteni, [je třeba] vytěžit vposledku čisté politické svědomí“.[140] Znečistit si politické svědomí bylo ovšem podle jejího soudu možné výhradně napravo, proto prosadila „zákaz“ srovnávat nacismus s jakýmikoli jinými historickými událostmi (tzv. singularita nacismu), aby se tak nedostal do špatného světla sovětský komunismus. Skutečnost, že holocaust má posloužit k tomu, aby se přestala zkoumat zločinná stránka komunismu, označil Winkler za skandální.[141]

Habermas podstatnou měrou přispěl k tomu, že spor historiků skončil přesvědčivým vítězstvím „antifašistů“ a „antirevizionistů“. Nolte byl ostrakizován a zbývající část života strávil na okraji veřejného dění. Je ovšem třeba zdůraznit, že tento výsledek byl jediný možný, pokud vezmeme v potaz vítězný „dlouhý pochod institucemi“, uskutečněný liberální levicí po r. 1968. Výmluvným signálem byl průnik strany Zelených, dědičky revolučních a progresivistických idejí protestního hnutí, do spolkového sněmu v r. 1983. Historikerstreit se stal součástí fundamentální změny paradigmatu ve Spolkové republice, spadající do osmdesátých let. Konzervatismus a ještě více pravice začaly být považovány apriorně za cosi podezřelého a ze své podstaty nedemokratického. Vše, co s nimi bylo spojeno – zejména časopisy a nakladatelství – ztrácelo rychle půdu pod nohama.[142] Není těžké v tomto vývoji rozpoznat zárodek budoucí politické korektnosti.

Poslední naděje rehabilitovat pojem „národ“ se německé demokratické pravici, sestávající tehdy už pouze z CSU a menší části CDU, naskytla po r. 1990. K úžasu a zděšení progresivistických intelektuálů dokázal Helmut Kohl bez většího odporu prosadit na mezinárodní scéně sjednocení Německa, které spontánně podpořily obě části rozděleného národa. Obavy levice ze vzkříšení národní identity jako relevantního politického faktoru v Německu se však nenaplnily.[143] Dvacetiletá antinárodní, multikulturní a pacifistická propaganda většiny médií a intelektuálů po r. 1968 vykonala své a o zbytek se postarala ve vypjaté atmosféře prudkého nárůstu počtu imigrantů série protestů a násilností proti cizincům z let 1991–1993.[144] Všechny, kdo se na nich byť jen pasivně podíleli či s nimi z obav před důsledky masové migrace sympatizovali, označil levicový tisk za rasisty nebo nacisty. Břímě nacistické historie, ulpívající na pojmech „národ“ a „němectví“, tím ještě ztěžklo a jejich eventuální rehabilitaci fakticky znemožnilo.

Zhroucení komunismu v letech 1989–1990 znamenalo celosvětově těžkou ránu přežívajícím iluzím marxistických a povšechně levicových intelektuálů a politiků. Německá levice však z tohoto dějinného zvratu dokázala těžit ve svůj prospěch. Zánik sovětské hrozby jí umožnil prosadit na úkor společenského konsenzu antitotalitního, na němž spočívala poválečná SRN, konsenzus antifašistický.[145] Z něj implicitně vyplývala legitimizace jakékoli levicové politiky jakožto pokrokového zápasu antifašistických sil.

Zpřísnění azylového zákona v r. 1993 v reakci na příval imigrantů po r. 1990 bylo jen zdánlivým krůčkem směrem k obraně německých národních zájmů. (Srov. kap. VII. 1.) Vstup Spolkové republiky do EU pochopily německé elity napříč politickým spektrem jako kýžený počátek rozpouštění německé státní a národní identity v nové identitě evropské.[146] Další náhradou skutečně či domněle se vytrácejícího národního vědomí se mělo Němcům stát tzv. ústavní vlastenectví, k jehož předním teoretikům patří také Habermas. Podle jeho soudu se má moderní společnost místo tradice, která je eo ipso retardační, neboť směřuje do minulosti, přimknout k demokratické a liberální ústavě jako ohnisku svého politického a společenského života. Ideálně by tak mělo vzniknout tzv. Wertegemeinschaft, společenství založené na sdílených hodnotách, nikoli na rase, jazyku či zděděných zvycích.[147]

Koncepce ústavního, ryze racionálně založeného patriotismu jako tmelu společenské soudržnosti je typickým produktem německé normativně orientované filozofické tradice, sahající až k Immanuelu Kantovi. Představa, že v lidských srdcích a duších nahradí cosi tak vzdáleného a abstraktního, jako je ústavní zákon, staletí formované jazykové a kulturní vazby, je z hlediska běžného lidského nazírání absurdní, a to i s přihlédnutím k výjimečnosti moderní německé historie. Habermasovy ambice však sahaly ještě dál. V jeho radikální interpretaci je ústavní patriotismus tak pokrokový, že by se jím mohl dokonce inspirovat celý Západ. Habermas hledal pro německou společnost cestu, jak se morálně distancovat od své národní minulosti, a přitom doznání viny propojit s novou sociálně dějinnou konstrukcí, jež je následně s obvyklou německou arogancí prohlášena za vrcholný projev politického pokroku a v podobě jakési postnacionální univerzality nabízena světu.[148]

Prosadila se idea ústavního vlastenectví po více než čtvrtstoletí od sjednocení Německa? Dosavadní průzkumy jsou nejednoznačné a takovými asi také vždy zůstanou.[149] Pokud však bude tempo islámského a afrického přistěhovalectví do Spolkové republiky pokračovat dosavadním tempem, otázka realizovatelnosti ústavního patriotismu se ocitne v oblasti ryzí teorie. Myšlenka, že se v mysli běžného muslima, vyplněné islámem, najde dostatek místa pro oddanost německému Grundgesetz, je mírně řečeno bizarní.

Německé politické a společenské paradigma vstoupilo do nové fáze koncem 20. století, když se v r. 1998 moci chopila vláda tzv. rudo-zelené koalice. Do rozhodujících funkcí se dostala generace kulturních revolucionářů roku šedesátého osmého, jež o třicet let zestárla a jejíž radikalita ztratila někdejší ostré hrany, ale v zásadních věcech své názory nezměnila. Ideálem Joschky Fischera, nového ministra zahraničí spolkové vlády, a dalších zelených politiků byla multikulturně pestrá, rovnostářská, sociálně a menšinově spravedlivá země, v níž by z němectví kromě názvu mnoho nezbylo. Německá identita se měla rozplynout či rozplývat v eurounijním tavicím tyglíku a morálně-politickým fundamentem občanské společnosti ve Spolkové republice se měl ideálně stát ústavní patriotismus.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Německo: Mýtus a realita.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.