Hoši od Bobří řeky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Jaroslav Foglar

Hoši od Bobří řeky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pátek dne 13. března

1

Až do čtvrtka 12. března žili Vilík a Jirka takovým obyčejným životem, jakým žijete vy a s vámi tisíce a tisíce jiných chlapců na světě.

Bručeli na školu a odmlouvali doma maminkám. Večer chodili nakupovat drobné potřeby pro zítřek, na kterých se nedalo nic splést, občas se dostali k nějaké té pranici – a při tom všem měli pořád ukrutně dlouhou chvíli.

Až tedy do čtvrtka do večera.

A v pátek dne 13. března to začalo!

V pátek dne 13. března se stalo něco, co změnilo celý jejich dosavadní obyčejný život a udělalo jim z něho nepřetržitou řadu vzrušujících, podivných událostí.

A přece ten významný, památný den začínal pro oba hochy právě tak jako všechny ostatní. Ničím neprozrazoval, že pro ně bude nějak důležitý.

Bydleli oba ve Staré čtvrti ve stejném domě a jako vždy odešli i dnes ráno společně do školy. Po cestě hovořili o bezvýznamných věcech. Ve škole pak zasedli do lavic a pobyli v nich pět hodin z onoho podivuhodného dne, aniž by se pořád ještě přihodilo něco zvláštního, z čeho by jen trochu mohli vytušit, co je čeká.

Až teprve po cestě ze školy se začal pomalu rozvíjet řetěz událostí.

Bylo to takhle:

Jiřík nesl pod paží kopací míč, který nosil obětavě do školy, když měli tělocvik. Hráli s ním vždy chvíli na travnatém školním dvoře. A teď najednou Vilík vzrušeně vykřikl:

„Drž míč! – drž míč! – Novočtvrťáci…“ Víc nestihl říct.

Několik chlapců se přihnalo odkudsi zezadu, jeden z nich prudce vyrazil Jiříkovi míč a začal jej odkopávat doprostřed ulice.

„Místo, místo, udělejte místo!“ vykřikl kdosi.

Vilík a Jirka poznali podle odznaků, jež měli útočníci na kabátech, že ti drzouni jsou z Nové čtvrti. Co menších i větších bitek svedly už oba chlapecké nárůdky těchto dvou čtvrtí mezi sebou, často pro nepatrné příčiny! A teď mělo zřejmě dojít k jedné z nich.

Jiřík se vztekle rozběhl za hochem, který odkopával míč.

„Tohle si nezvykej,“ křičel, „jdi si krást míče k vám do Nové čtvrti!“

„Cóó? Kdo krade míče?“ otočil se neznámý hoch. „Řekni to ještě jednou – no, řekni to,“ dodal výhružně a nechal míč míčem.

Vilík jej raději honem zvedl.

„Kdo jiný než ty, ještě se tak chytrácky ptej,“ soptil Jiřík.

Rána, kterou neznámý útočník Jiříkovi uštědřil, přišla tak rychle, že se jí Jirka nestačil ani vyhnout. Sevřená pěst dopadla na jeho tvář a zasáhla ústa i nos.

Jiříkovi se zatmělo v očích bolestí i zlobou. V tu chvíli zapomněl, že je na ulici – třebaže málo používané, neboť vedla mezi továrními zdmi – a že zde bude zřejmě za chvíli plno lidí. Zapomněl na všechny následky, jež mohly z takové věci vzniknout.

Přestal být dobře vychovaným hochem; teď se z něho stal rozdivočelý chlapec, toužící odplatit ránu ranou.

„Místo, místo, udělejte místo!“ vykřikl kdosi.

Oba hoši se srazili jako dvě dravé, rozvodněné bystřiny. Po ohromném nárazu klesl Jirka na jedno koleno, ale okamžitě se vztyčil a mocným úderem do prsou Novočtvrťáka se snažil dostat z jeho železného objetí. Ale protivník nepovolil. Chytil pravou rukou Jirku za klíční kost a tvrdým bolestivým hmatem ho donutil klesnout na kolena, což přijali hoši z Nové čtvrti s jásotem.

Jiřík však nebyl zdolán. Okamžitě využil své polohy a prudce podrazil soupeři nohy. Novočtvrťák, překvapený tímto nenadálým způsobem útoku, povolil svůj klíční hmat.

Těžce dopadl na Jirku a chvíli se oba zmítali po zemi. Oč byl hoch z Nové čtvrti silnější, o to byl Jiřík obratnější a svižnější. Brzy se dostal ze země na kolena a vzápětí uštědřil nepříteli několik úderů, které protivníka na okamžik zbavily dechu.

V příštím okamžiku zachytil útočník Jirkovu ruku, převrátil se s nečekanou rychlostí na kolena, pak se vzpřímil – a už byla Jirkova pravička zkroucena vzad.

Jirka se pracně vyprostil a Novočtvrťák opět s těžkopádnou prudkostí vyrazil k dalšímu boji.

Kolem zápasících zatím rostl kruh hochů ze Staré čtvrti. Někteří Jirku a Vilíka znali. Vilík jim vzrušeně vykládal, jak ke rvačce došlo.

Teď se Jiřík bleskurychle uhnul před prudkou ranou namířenou na jeho čelist, přiskočil k nepříteli zleva a zasadil mu úder za krk. Novočtvrťák jen trochu poklesl v kolenou, ale okamžitě se vzpřímil a opakoval svůj výpad s dvojnásobnou prudkostí. Dobře vedená rána otevřenou rukou do obličeje Jiříka ochromila.

Jirka slepě hmátl kolem sebe a rozehnal se kupředu s tak zoufalou a divokou prudkostí, že protivníka srazil k zemi, a ještě přes něho klopýtl. Zasypal hocha z Nové čtvrti deštěm úderů a pak namáhavě vstal. I Novočtvrťák se zvedal. Byl udýchaný a zřejmě již neměl chuť k novému útoku.

„Příště si ty svoje žertíky s cizím míčem jistě rozmyslíš,“ cedil Jiřík skrz zuby.

„No to víš, dostal jsi naklepáno, vid’?“ vyjel Novočtvrťák.

Častovali se navzájem mnoha nelichotivými slovy, ale bylo zřejmé, že nová bitka z toho už nebude. Jako když se blýská po bouřce.

Pak chlapci z Nové čtvrti vzali potlučeného druha mezi sebe a kvapně odcházeli. Půda se jim najednou stávala horkou pod nohama. Bylo zde již tolik chlapců ze Staré čtvrti!

„Věděl jsem hned, jak to dopadne,“ holedbal se vytáhlý bledý hoch z Rybného tržiště, ač ještě před chvílí by nedal za Jiříkovo vítězství ani zlámaný knoflík.

„Ten bude dlouho vzpomínat na Starou čtvrť,“ prohodil jiný.

„A jistě sem půl roku ani nepáchne.“

„Leda s tatínkem, a to se ještě povede za ruku...“

Hoši se zřejmě velmi dobře bavili na účet soupeřů z Nové čtvrti, ale Jiřík z toho, co se kolem něho dělo, neslyšel ani neviděl skoro nic. Byl k smrti vyčerpaný a unavený rychlým tempem rvačky a tělo ho bolelo od smýkání a ran. Trochu se opíral o Vilíka a odcházel se všemi hochy k průplavu.

Takové bylo odpoledne onoho podivuhodného dne, jenž se měl stát pro Jirku a Vilíka tak významným. A bitka, kterou Jiří právě vybojoval, byla úvodem ke všemu tomu neznámému, co je čekalo, aniž to oba hoši tušili.

Podivné seznámení

2

Oběd Jiřímu a Vilíkovi zatím dávno vystydl a doma je čekalo ostré kázáníčko od maminek za pozdní návrat ze školy. Jiřík dokonce dostal od tatínka pohlavek za natrženou kapsu a uválené šaty.

Ale ve čtyři hodiny se oba hoši zase setkali před domem na bezcílnou toulku ulicemi. Rozmlouvali spolu a pustili se do řeči o události s míčem. „Myslel jsem v první chvíli, že dostanu pořádnou nakládačku,“ doznával Jiří. „Každá jeho rána vydala za moje čtyři.“

„Dobře – ale měl na sobě mnoho nešikovného masa,“ podotkl znalecky Vilík, „a to zavinilo jeho porážku. Kdyby byl jen trochu rychlejší, bylo by to s tebou špatně skončilo – to ti povídám...“

Chvíli oba mlčeli, až zase Vilík začal.

„Ovšem pranice to byla pořádná,“ řekl uznale. „Nestačil jsem se na vás chvílemi ani dívat. Takové boje mám nejraději. A kdybys viděl, jak se nakonec tvářili ti Novočtvrťáci! Hned poznali, kolik uhodilo.“

Jiří chtěl už už něco odpovědět, když za jejich zády někdo promluvil:

„Haló, kamaráde, blahopřeji k tvému vítězství. Opravdu obdivuji tvou obratnost.“

Oba se naráz otočili. Spatřili mladého muže. Usmíval se a zřejmě mluvil k Jirkovi. A když se Jiří zatvářil nechápavě, neznámý dodal:

„Mluvím o tom přepadení dnes v poledne, tam u továrny. Viděl jsem to všechno od začátku. Jak ti vyrazili míč z ruky a jak padla první rána.“

„Vy jste nás pozoroval?“ uklouzlo trochu ulekaně Jiříkovi, neboť taková rvačka by ho mohla stát i trojku z chování, kdyby se o ní dozvěděli ve škole.

„Nebylo to tak nesnadné,“ zasmál se neznámý. „Šel jsem náhodou kolem továren a viděl jsem vzadu v ulici shluk hochů, jak něčemu přihlížejí. Nemohu za to, že jsem tak zvědavý. Šel jsem se podívat a našel jsem tě tam v bitvě s Novočtvrťákem. Ale ubezpečuji tě, že to na tebe ve škole nepovím...“ a zase se usmál.

„Takové věci tady nejsou vzácné,“ vysvětloval jaksi na omluvu Jiřík. „Novočtvrťáci si pořád začínají. Ale nedávno na hradbách to bylo horší, viď, Vilíku...“

Mladý muž udiveně zavrtěl hlavou. „K takovým nechutným klukovským pranicím je vás ale opravdu škoda. Vždyť byste snad mohli měřit svou odvahu a sílu někde jinde a jinak! Copak nemáte opravdu nic užitečnějšího a zábavnějšího na práci než se toulat po ulicích a rvát se?“

„A co tedy máme dělat?“ ptal se rozpačitě Vilík.

„Ach – no ovšem!“ usmál se trochu opovržlivě neznámý. „Jste jako většina zdejších chlapců. Dovedete číst knížky s nemožnými příhodami. Umíte se dívat na cizí dobrodružství ve filmu – ale sami? Kromě praní nedokážete a neprožijete nic, protože se nikdy nedostanete dál než na konec své ulice.“

Zatvářil se velmi tajemně a pokračoval: „Vím o mnoha krásných dobrodružstvích, lepších než ty vaše věčné rvačky nebo běhání po kinech. O takových, při nichž byste museli ukázat svou odvahu, chytrost a vytrvalost. Opravdu o krásných dobrodružstvích... ale na to vše jste tady moc pohodlní a také trošku nesportovní.“

Tohle Vilíka dopálilo. „A proč? Proč jsme pohodlní a nesportovní?“ vyjekl vztekle, uražen posměšky neznámého. „Myslíte si, že jsme hlupáci, kteří nic nedovedou? Nemůžete to o nás říct, vždyť jste se o tom nijak nepřesvědčil.“

Jirka vzhlédl s obavou k mladému muži, jak odpoví na Vilíkovu troufalost, ale ten se sotva znatelně usmál a pak pravil záhadně: „Přijde čas, kdy se budu moci přesvědčit. A ten čas přijde brzo. Velmi brzo.“

Pak se k nim otočil zády a odcházel.

Byl už hezky daleko, když Vilík udiveně pronesl: „Co to povídal o přesvědčení? Chce se snad s námi ještě někdy setkat?“

„Zvláštní člověk,“ pravil Jirka zamyšleně místo odpovědi. „Nazval nás sice skoro hlupáky, ale má vlastně pravdu. Jen se podívej… Co jsme už přečetli knížek o chlapcích tak starých jako my – no, a zažili jsme snad někdy něco z toho, co jsme četli? Kromě nějaké té rvačky nic, docela nic.“

„No – nevím,“ odporoval Vilík a prohlížel si přitom roztržený kabát, „v knížkách se píše leccos, ale tatínek povídal, že to obyčejně není pravda.“

„Ale mohla by to být pravda, Vilíku,“ řekl Jirka slavnostně. „Jen kdybychom chtěli! Copak nám ten člověk neřekl, že ví o mnoha dobrodružstvích? Jistě v tom něco bude...“

Zamyšleně odcházeli od průplavu k domovu, rozechvělí tím novým nápadem: nejen číst nemožná dobrodružství někoho jiného, nejen se na ně dívat v kině, ale sami něco prožít.

Už se stmívalo a po nebi letěla červená oblaka.

Okna obrácená k západu hořela. To se ve skle odrážely červánky. Věže kostelů, vyčnívající k nebi z úzkých uliček Staré čtvrti, zářily jako červené zlato. Večerní zvony slavnostně vyzváněly klekání. V ulicích tu a tam do večerního šera probleskla první nazelenalá světla plynových lamp a zhasínala ve větru.

Byl takový divný, tajuplný večer s předzvěstí jara – a oběma chlapcům se zdálo, že tam někde daleko, kam plují ty barevné mraky, tam někde že je něco krásného a že to volá na ně...

Rikitan se objevuje podruhé

3

Od toho dne bylo stále tepleji. Sníh rychle roztával i za městem a jižní větry vály krajem.

Hoši ze Staré čtvrti kvapem vyměňovali teplé zimní obleky a čepice za pouhý svetr a krátké kalhoty. V ulicích se objevila jejich nahá kolena.

Ano – bylo tu jaro! I kdyby to jinak nebylo vidět, rozhodně to bylo poznat na chlapcích.

A jak krásné a kouzelné bylo jaro toho roku!

Vlaštovky přilétly skoro o dva týdny dříve než jindy a v podstřeší opravovaly i stavěly svá hnízda. Vzduch byl těžký, vonný a plný neznámého kouzla. Ze sadů a zahrad voněla čerstvá zem. Vše bylo v jarním sluníčku tak jiskřivé a jásavé, až oči bolely.

Lidé se usmívali.

Z lesů a kopců v modravých dálkách za městem se kouřilo. To se vypařovala vlhkost. Na řece se hnuly ledy a rackové nad nimi kroužili a křičeli. Vrabci cvrlikali k ohluchnutí. Podivné vzrušení ovládlo celý kraj.

A Vilík s Jirkou chodili v tom jarním vzduchu jako zmámení. Chtěli něco, a nevěděli jasně co. Hledali příhody, hledali něco dobrodružného z knížek, které přečetli, ale nic nenacházeli.

V úterý Jiříka napadlo, že si vystřihnou škrabošky z černé látky, obléknou černé rukavice a takto zamaskovaní se večer odváží do uliček Staré čtvrti. Ale Jiříkova maminka ještě týž den odpoledne jejich spády objevila, škrabošky spálila a bylo po zábavě.

Druhý den oba hoši uspořádali ve třídě závody v plivání do dálky. Vilík, jenž si na svém umění plivat velmi zakládal, nabídl dokonce vítězi jako první cenu celou novou sérii leteckých známek. Mohl to udělat! Byl si jist vítězstvím!

Kdo mohl tušit, že ten čahoun Kulis z poslední lavice dovede tak plivat! Nikdo ho při tom nikdy neviděl, snad ani jednou v životě si neplivl.

A dnes přišel, podíval se znalecky na výkony ostatních hochů, dal ruce do kapes svých čtverečkovaných kalhot a plivl o půl metru dál než Vilík, dosavadní vítěz, aniž se při tom nějak zvlášť namáhal.

A ještě jednou – a ještě, aby dokázal, že to poprvé nebyla náhoda. Třikrát si zasloužil Vilíkovu první cenu. Vzal od zničeného Vilíka známky a závod skončil.

Ale to všechno Vilíka ani Jirku neuspokojilo. Tušili, že je někde něco mnohem většího, a nevěděli, jak k tomu.

A přece to přišlo!

Přihodilo se to jednou odpoledne za těch krásných jarních dnů. Bylo zamračeno, ale teplo a sníh už byl ten tam.

Vzduch ještě více voněl jarem a jakási divná touha vábila hochy pryč z ulic, někam za městské hradby, daleko, do těch modrých kopců v dáli, které bylo vidět za jasných dnů.

Jirka a Vilík stáli u řeky a zamračeně se dívali na kusy plovoucího ledu; nevěděli, co si dlouhou chvílí počít.

Ani si nevšimli, že k nim z ulice míří někdo, kdo je znal. Byl to onen mladý muž, který s nimi tehdy po Jiříkově zápasu mluvil a vyčítal jim, že nikdy nic nezažijí.

Usmál se na ně a pravil: „Zdalipak jste si vzali moje naučení k srdci? Nebo se ještě perete?“

A když se jen rozpačitě usmívali, protože nevěděli, co říct, zeptal se jich: „No – co, kamarádi, už mě nepoznáváte? Nebo se snad na mne zlobíte? Jakpak ses vyspal tehdy po té rvačce, ty slavný zápasníku?“

„Nespal jsem skoro celou noc,“ doznal se Jiřík. A znovu se rozpovídali o zápasu.

Mladý muž tvrdil, že některé Jiříkovy údery byly velmi nebezpečné, a radil mu, aby je už nikdy nepoužíval. Ale to nebyla věc, o které chtěli s podivným neznámým mluvit. Chtěli od něj slyšet něco jiného, významnějšího, něco o tom, o čem se zmínil tehdy při prvním setkání a co je tak vzrušilo.

„Prosím vás, posledně jste říkal, že víte o mnoha příhodách. Co jste tím tehdy myslel?“ vyhrkl Jiřík.

„Celá odpoledne se touláme po ulicích a nemůžeme na nic přijít,“ pomáhal Vilík.

„Jediné, co bylo, že nám nedávno napohlavkoval hokynář v naší ulici, protože si myslel, že jsme mu odbrzdili vůz... no a – a to přece nic není,“ zmínil se Jirka a Vilík jen lítostivě dodal: „A my ten vůz ani neodbrzdili...“

Neznámý se sotva znatelně usmál.

„Bylo by to dlouhé povídání o mých dobrodružstvích a z pouhého vyprávění by se vám sotva některé zalíbilo. Ale něco jiného bych vám chtěl, hoši, zatím říct – a to, abyste mi tykali.“

„No tak tedy... teda dobře,“ pronesl rozpačitě smělejší Jiřík a zeptal se odvážně, ač se při tom začervenal: „A jak ti ale máme říkat – jak se jmenuješ?“

„Říkejte mi Rikitan,“ přál si mladý muž. „Je to sice trochu divné jméno, ale myslím, že si na ně zvyknete...“

A pak, jako by si náhle ještě na něco vzpomněl, zvolal na chlapce: „Ale nebudeme tu přece stát jako solné sloupy. To není zaměstnání pro mladé, zdravé hochy, kteří chtějí něco prožít. Pojďme si trochu zahrát!“

Rozbalil balíček, který nesl s sebou, a otázal se jich: „Viděli jste již někdy takovou šňůru?“

„No bodejť...“ řekl sebevědomě Jirka. „U nás na půdě...“

„S takovýmhle železným kroužkem na konci? U vás na půdě budou asi trošičku jiné. Ale tahle se dá koupit jen za veliké peníze, jmenuje se laso a používají ji kovbojové.“

Zájem obou hochů o provaz se zdvojnásobil.

„Stůjte tady, něco vám ukážu.“

Vzdálil se asi deset kroků, roztočil smyčku lasa ve veliký svištící kruh – a vzápětí byl Vilík chycen a málem stržen k zemi.

„Jéjej, Vilíku, vždyť tě Rikitan chytil jako mustanga na prérii,“ smál se Jirka. Ale Vilíkovi se to velice líbilo, a když Rikitan ani při dalším házení nikdy neminul cíl, neznalo nadšení obou chlapců mezí.

Samo sebou se rozumí, že se oba chtěli naučit také takové kousky s lasem a vypadat jako staří zálesáci z Arizony. Ale ať házeli, jak chtěli, nikdy neroztočili smyčku do svištícího kruhu.

Když už je hrozně bolely ruce, vzal jim Rikitan laso a zeptal se: „No, a jak umíte skákat?“

Vzali s Vilíkem laso každý za jeden konec, roztočili je a Jirka skákal uprostřed mezi nimi přes kroužící provaz.

Ale sotvaže přeskočil laso třikrát, už se mu zarazilo o opožděné nohy. Stejně se vedlo i Vilíkovi. Buď skočili rychle, nebo zase pozdě.

„Ale vy jste mi pěkní skokani,“ divil se Rikitan. „To já musím přeskočit laso nejméně stokrát.“

Oba hoši točili a Rikitan skákal pružně a lehce, stále je pobízeje k ještě větší rychlosti, až už ani nestačili počítat, kolikrát přeskočil.

„Já už nemohu točit,“ svíjel se smíchy Jirka, pustil provaz a ten velikým obloukem odlétl.

„Aha – mladí pánové jsou už unavení? Tak zkusíme něco jiného,“ smál se vynalézavý Rikitan. „Představte si, že byste měli svázat nějakého lotra, kterého již tři neděle hledá policie. Jak byste ho svázali, aby vám neutekl?“

Nastavil ruce, aby ho spoutali. Několikrát dlouho šmodrchali, ale Rikitan se jim vždy za chvilku z jejich „pout“ dostal ven.

„Z vás by byli špatní policisté,“ ohrnul nos. A sám je svázal zády k sobě tak mistrně, že se nemohli ani hnout.

Přátelství hochů k Rikitanovi vzrůstalo každým okamžikem, každým jeho novým nápadem. Ještě se ani pořádně nepodívali na jeho námořnické uzly, a už zase dával nový návrh, aby ho chytali na malém ohraničeném kousku země, z něhož nesměl vyběhnout. Každou chvíli se za ním sice oba hoši srazili, ale Rikitan jim vždycky proklouzl jako úhoř.

Ani nepozorovali, jak světlo mizí a do ulic padají večerní stíny. Pomalu odcházeli k domovu.

Zastavili se až tam, kde oba hoši bydleli. Podali si s Rikitanem ruce a Vilík řekl: „Tak krásně jako dnes jsme se ještě nikdy nebavili. Přijdeš zase, Rikitane?“

Slíbil jim to.

A když už byli v průjezdu, ještě se vrátil a zavolal na ně: „Haló, kamarádi, a jestlipak už máte napsané všechny úkoly na zítřek?“

Samo sebou se rozumí, že se oba chtěli naučit také takové kousky s lasem a vypadat jako staří zálesáci z Arizony.

Přiznali se, že ne.

„Pamatujte si tedy, že první je povinnost a pak teprve hra.“ Žertem na ně zahrozil a odešel, hvízdaje si potichu veselou písničku o zbloudilých námořnících.

Za večerních červánků

4

Pak přicházel Rikitan do Staré čtvrti k oběma hochům častěji a vydával se s nimi na daleké odpolední výpravy do roklí za městskými hradbami, kde předtím ještě nikdy nebyli.

Spřátelili se s ním ještě víc. Uměl vyprávět strašidelné historky, až při nich mráz přecházel po zádech, i veselé příběhy. Dozvěděli se, že studuje lékařství. Dříve také bydlel ve Staré čtvrti. Uměl pískat přes zuby i na prsty, napodobit kukačku a kokrhat jako kohout. Líbilo se mu to, co se líbilo jim. Za městem s nimi běhal o závod, skákal a smál se s nimi. Zajímal se o jejich školní starosti a vždy jim poradil, když si s něčím nevěděli rady.

Ale ať na Rikitana naléhali, jak chtěli, nikdy k nim nepřišel v neděli.

„Jsem celý den pryč za dobrodružstvím – nemohu,“ usmíval se vždy tajemně a nic víc z něho o neděli nemohli dostat.

Až jednou přišel den, kdy přátelství obou chlapců s Rikitanem dostalo jinou tvář a stalo se ještě pevnějším a zajímavějším. Už se chýlilo k večeru a všichni tři seděli na trávníku na hradební zdi a dívali se nahoru po řece na daleké kopce a skály.

Byl právě takový krásný soumrak jako tehdy, kdy k nim Rikitan přišel do Staré čtvrti poprvé.

Červánky zaplavily krajinu. Nebe hořelo nachem. Vše bylo plné červených stínů, střechy domů, ulice i trávník v hradebním valu.

A hochům se zase leskly oči touhou rozběhnout se do červeného kraje, do kopců v růžové mlze a zažít tam něco velikého, krásného, co ještě nikdo nezažil.

„Rikitane, pojď,“ pravil tiše Vilík, „pojď, půjdeme v neděli – hned časně ráno – tam daleko,“ a mávl rukou k ozářeným kopcům, kde již začaly vystupovat stíny.

„Tam někam mnohem dál, než chodíme odpoledne, a vrátíme se až pozdě večer, až slunce dávno zapadne – pojď – bude to tak hezké...“

Rikitan mlčel, ani Vilík už nemluvil, ale dychtivě čekal, co o tom Rikitan soudí.

A tehdy se Rikitan vážně zahleděl na oba hochy, nějak jinak než jindy, a zvolna řekl: „Dobře, hoši. Ale bude to dlouhá výprava a nepůjdeme na ni sami. Přiveďte ještě několik svých nejlepších kamarádů, kteří by šli s námi. Podnikneme tedy tuto neděli dobrodružnou cestu do kraje, kde nikdo z vás ještě nikdy nebyl.“

„Báječně,“ zavýskl radostně Vilík. „Konečně!“

Rikitan už zase pokračoval: „Nebudeme tam ovšem střílet tygry ani stopovat indiány, ale slibuji vám, že tam zažijete mnoho a mnoho nového a že se vám všem bude výprava líbit.“

Pak Jirka s Vilíkem vypočítávali, které hochy by mohli vzít s sebou.

„Nesmí to být nikdo z naší třídy,“ vymiňoval si Vilík.

„Ani z naší ulice,“ dodal výbojně Jiřík.

„Mohli bychom vzít Kalouse z Rybného tržiště nebo také Mirka z Kasární ulice, který nám pomohl tehdy při pračce u Hradební zdi.“

Shodli se na pěti nebo šesti známých hoších, o nichž věděli, že by s nimi šli a nekazili zábavu.

„Sejdeme se v neděli v šest hodin ráno v ulici U Šestnácti pomocníků,“ dodal pak Rikitan.

Červánky se zatím ztratily z ulic a v kraji zavládlo šero.

Toho večera uléhali Jiřík a Vilík s myslí vzrušenější a radostnější než kdy jindy. To byl začátek!

A přece je čekalo ještě něco krásnějšího a mnohem více vzrušujícího, než mohli z toho začátku usoudit.

Síť událostí se kolem nich uplétala tajemně a tiše a oni byli teprve na jejím okraji.

Celodenní výprava

5

Jiřík s Vilíkem uměli velice dobře vyprávět o Rikitanovi i o chystané výpravě a celá ta věc byla vůbec tak lákavá, že v neděli ráno přišlo do ulice U Šestnácti pomocníků ne šest, ale hned dvanáct hochů, kteří byli vzrušeni jarem a chtěli podniknout tu zvláštní výpravu, aby na ní zažili něco nového.

Někteří se mezi sebou ani neznali – přivedli je kamarádi, které si pozvali Jiřík s Vilíkem. Jiní se znali jen od vidění, ale nikdy dřív spolu nemluvili. Rikitan užasl, když přišel krátce před šestou a viděl tolik hochů.

Usmíval se a podával jim ruku. Někteří mu řekli své jméno a červenali se. A Vilík s Jirkou se jen potají dívali na Rikitana, co si asi o chlapcích myslí, a zas na hochy, jaký dojem na ně Rikitan udělal.

Bylo velice chladno. Všechny domy byly ještě zavřené a nikde ani človíčka. Vymotali se ze spleti uliček Staré čtvrti a vešli do nových částí města. Šli stále na východ, dlouhou rovnou ulicí, lesknoucí se v záři vycházejícího slunce. Byla tak dlouhá, že se její domy ztrácely na obzoru.

Za tou ulicí někde daleko byly louky, lesy, potůčky a vrchy. A hoši šli pořád dál, jeden mluvil přes druhého, všichni se smáli a šli daleko, za tu čáru, kde se končící ulice dotýkala nebe, blíže k vycházejícímu slunci, vstříc neznámým příhodám.

Po delší chůzi vyšli z města a octli se na bílé silnici. Hoši po ní chtěli jít dál, ale Rikitan nesouhlasil:

„Přece nepůjdeme po silnici jako nějaké procesí. To by byla pěkná výprava!“

A vedl je úzkými, sotva znatelnými pěšinkami, až se dostali do srázných kopců.

„Tady je to opravdu jako na Divokém západě,“ podotkl uznale Jirka.

„Tak jen dej pozor, ať na tebe ještě nevybafne nějaký indián,“ smál se Vilík. „Nebo splašené stádo dobytka z ranče.“

„Mějte raději otevřené oči,“ nabádal Rikitan. A skutečně, nikdo neviděl tolik jako on. Už z dálky jim ukazoval na protější stráni sysla, jak vylézá a zase se schovává ve své díře. Pod kamenem na skále objevil přilepené hnízdečko konipáska se čtyřmi vajíčky a hned kousek dál na louce plno prvosenek, modrých podléšek a pod mezí i divoké žluté macešky. Ukázal jim zvadlý vřes s loňskými kvítky a uschlou bílou pupavu.

Hoši žasli nad jeho vědomostmi. A Vilík s Jirkou se jen pyšně usmívali a byli na svého Rikitana hrdí, jako by ho to všechno naučili oni!

Všichni se teď dali do pozorování cesty. Štíhlý svižný chlapec, který byl neustále o několik kroků napřed a s kamzičí mrštností skákal z kamene na kámen i přes příkopy, našel úplně zachovalou kostru vrány.

Jiný hoch s bystrýma očima náhle přiběhl a sděloval, že vystopoval celé ohromné myší rejdiště s mnoha cestičkami. Zpovzdálí pozorovali, jak jimi myšky občas bleskurychle probíhají jako v bludišti.

Kopce se znenáhla rovnaly a začínal kraj lesů. Na okraji, na rovném paloučku, se výprava rozložila k odpočinku. Hoch, který předtím objevil myší rejdiště a jemuž všichni začali říkat Stopař, obešel celý palouk, prohlédl kdejaký keřík, květinku a díru v zemi, načež se vrátil a s vážnou tváří ohlásil:

„Prozatím jsme v bezpečí. Kmen Chipewayů není ve svých lovištích a nevrátí se dřív, než slunce zapadne. Vystěhovalci, můžete být klidní!“

Všechny tím rozesmál; i Rikitan byl veselý.

Ukázalo se, že Stopař zná všechny názvy i čísla sešitů vycházející sbírky indiánských povídek, a že si dokonce pamatuje i nápisy pod obrázky na obálce.

Jak hoši poznali, kdo je rychlejší

6

Jakmile hoši trochu pojedli, už se Rikitan ptal: „Kdo z vás si myslí, že je tu nejrychlejší?“

Podívali se po sobě a Mirek, ten bystrý, pružný chlapec, který byl po cestě pořád vpředu, odpověděl: „To se dá snadno zjistit. Postavíme se tady do řady, a kdo z nás nejdřív doběhne tamhle k tomu stromu, ten je nejrychlejší.“

„Ovšem,“ souhlasil Rikitan, „to ale zjistíme pouze rychlost nohou. Já však chci poznat rychlost celého vašeho těla. Tedy i rychlost rukou, ohýbání, otáčení a všech možných pohybů.“

„Tak to nevím,“ vzdával se rozpačitě Mirek.

„Já vám tedy tu zkoušku ukážu,“ rozhodl Rikitan. „Přineste sem sedm menších zakulacených kamenů.“

Několik hochů pro ně odběhlo.

Rikitan zatím vyprázdnil svou tornu a položil ji otevřenou na zem. Když pak dostal oněch sedm kamenů, kladl je vždy po dvou krocích za sebou do řady.

„A nyní dejte pozor,“ pravil. „Hoch, jehož rychlost budeme zkoušet, se postaví zde k torně. Na můj povel vyrazí, jak nejrychleji dovede, a do torny, kterou vezme s sebou, sebere v rychlosti všech sedm kamenů. Až sebere poslední, odloží naplněnou tornu a přeskočí tři malé keříky, které jsou v blízkosti posledního kamene.

Ale pozor: mezi keříky je velmi malá mezera, takže se nemůžete ke skoku přes druhý a třetí keř rozběhnout. A přesto nesmíte o keříky ani zavadit.

Když přeskočíte poslední, poběžíte po čtyřech tamhle k té borovici. U ní se otočíte a vydáte se pozpátku k pařezům vpravo. Teprve od pařezů poběžíte normálně, jak nejrychleji dovedete, sem, odkud jste vyběhli.

Běžíte každý sám. Kdo proběhne trať za nejmenší počet vteřin a přitom všechno správně splní, ten bude z naší výpravy nejrychlejší.“

Tohle bylo něco pro chlapce! Ještě nikdy neběželi tak podivný, a přitom tak zajímavý závod!

Každý z nich chtěl běžet první. Rikitan vybral Vilíka a ten se za všeobecného ticha a pozornosti s nejistým úsměvem postavil k torně, tváří k řadě kamenů, a čekal...

Na dané znamení vyrazil jako vystřelený šíp. Skočil ke kamenům a rychle je začal sbírat. Skoro každý druhý mu vypadl z ruky dřív, než se dostal do torny.

Rikitan pravil, že každým takovým upuštěním kamene nebo zbytečným pohybem ztrácí alespoň půl vteřiny.

Pak přišly na řadu keříky, běh po čtyřech i pozpátku, a když konečně Vilík doběhl celý udýchaný zpátky k hochům, hlásil Rikitan: „Máš osmdesát tři vteřin.“

Pak závodili další hoši, ale málokdo zatím dosáhl času pod osmdesát vteřin.

Nejmenší hoch, jemuž Vilík s Jirkou začali pro jeho malý vzrůst říkat Drobeček, měl smůlu, protože zapomněl sebrat jeden ze sedmi kamenů a pak od borovice k pařezům běžel popředu místo pozadu, takže jeho pokus byl neplatný. Skoro až plakal, když mu to Rikitan řekl.

Jirka dosáhl rovných osmdesáti vteřin a byl na svůj výsledek hrdý. Ale teď nastoupil Mirek! Měl tělo ohebné a pružné jako kočka. Bosé nohy v krátkých kalhotách nad kolena netrpělivě přešlapovaly a každý sval v nich jen hrál.

Bylo o něm známo, že při školních závodech byl první z devadesáti čtyř závodníků své kategorie a že při tělocviku vždycky předcvičuje.

Jestli jiní hoši probíhali závodní dráhou rychle, Mirek jí prolétl jako blesk. Jeho tělo bylo jediná napjatá struna, smršťující se a opět se vymršťující při shýbání pro kameny a pružící při skocích přes keříky.

Kameny rychle mizely z řady za pochvalných výkřiků všech hochů. A Mirek věděl, že i Rikitan na něho hledí s obdivem, slyšel i jeho hlas mezi jinými, jak na něho volali: „Hurá, hurá, hip, hip, hip!“

Třetí kámen... čtvrtý... pátý upustil, ale bleskurychle ho zdvihl, šestý a sedmý, a teď už hop a hop – pružně přeskakuje keříky, vysoko nad nimi, jistě a bezpečně.

Jediný pohyb nevykoná zbytečně. Veškerou mrštnost svého těla vkládá do závodu.

Přihlížejících hochů se zmocňuje nadšení. Jejich křik „Hip hip hurá hip“ mu bouří v uších a řada hochů s Rikitanem, rozmazaná a rozlitá, se mu zmateně kmitá v očích.

Pochvalný křik se stupňuje. Mirek letí – s větrem o závod, takřka se ani země nedotýká, a vtom, jak se zaráží před řadou hochů u cíle, Rikitan volá:

„Padesát osm vteřin.“

Hoši přihlíželi Mirkovu výkonu jako očarovaní, a když se teď dozvěděli i jeho čas, nadšení neznalo mezí.

A Mirek se jen usmíval, zčervenalý během, ale snad ještě více chválou.

Nikdo ho nepřekonal.

Pozorovací běh

7

A jen uklidili tornu stranou, přitáhl Rikitan odkudsi kamenný džbán a s veselou omluvou řekl: „Sice nevím, komu patří, ale myslím, že nebude chtít, abychom jej platili.“ Džbán totiž neměl dno a odložili ho tu před lety asi sběrači borůvek.

Postavil džbán na pařez a hoši se na něj zaměřovali kameny od vyryté čáry. Ačkoliv byl dost blízko, nemohli džbán zasáhnout.

„Vy jste tedy čarostřelci,“ smál se Rikitan.

„Tak nám své střelecké umění předveď sám!“ řekl Jirka.

Rikitan vzal dva kameny. Hodil první a minul džbán o vlásek. Druhý kámen narazil na pařez a zazvonil o džbán jen odrazem.

Teď se Rikitan naoko rozčílil, vzal třetí kámen a – bác – džbánek se rozletěl na několik kusů.

Bylo to k zbláznění – všechno znal a dovedl lépe než oni!

Hoši tleskali a Rikitan se vesele ukláněl jako primadona v divadle.

Ale pak hned zvážněl a ohlásil: „Teď se přesvědčíme, jak jste kdo bystrý a všímavý.“

„To bude zase asi nějaký vzrušující závod,“ těšil se Vilík.

„Máš pravdu,“ přisvědčil Rikitan, „ale bude to také dost dlouho trvat, než ho připravím.“

„Ono se nebude závodit tady?“ žasli hoši.

„Nikoliv. Závod začne o něco hloub v lese a jeho příprava mi bude trvat asi čtvrt hodiny,“ vysvětloval Rikitan. Pak sebral svou tornu a odešel. Chlapci nedovedli přesně odhadnout, jak dlouho byl Rikitan pryč, ale čekání na něho se jim zdálo věčností.

Jirka už skoro ani nepíše, co v běhu nachází. Nesmí být na cestě déle než tři minuty.

A když přišel, už z tváře mu četli, že je čeká napínavý závod.

„Tím směrem, kde jsem byl,“ pravil Rikitan, „přijdete asi po stu krocích na pěšinku. Poběžíte po ní kupředu a cestou budete dávat pozor na vše, co se vám na pěšince nebo v jejím nejbližším okolí bude zdát podivné a neobvyklé. Tam, kde jsou na pěšince vyryty dvě rýhy, se obrátíte a poběžíte zpátky, ale opět budete pozorní, abyste postřehli to, co vám mohlo uniknout.

Každý si s sebou vezme notýsek a tužku, abyste si zpozorované neobvyklosti mohli zapsat. Ale pozor: nepoběžíte všichni pohromadě, nýbrž každý zvlášť. Teprve když se jeden z vás vrátí, smí na pěšinku vyběhnout druhý. A cesta tam i zpět vám nesmí trvat déle než tři minuty.“

Hoši si ihned začali prohledávat kapsy a lovili tužky i nějaký papír na psaní. Rikitan dal list ze svého bloku těm, kteří nic neměli.

Jirka měl běžet tento pozorovací běh první. Na Rikitanův povel vyběhl. Nechápal sice zrovna dobře, co asi podivného může najít na obyčejné lesní pěšince, ale jakmile na ni dorazil a kousek po ní běžel, dokonale porozuměl.

Téměř u kraje pěšinky v trávě byl zabodnutý Rikitanův nůž. Ejhle, jedna pozoruhodnost je tady! Ale Jiřík už běží dál.

A copak je to tamhle na tom keři za podivný modrý květ? Je to jen útržek papíru, který tam nabodl Rikitan.

Tady zase v letu Jirka koutkem oka zahlédl krásnou smrkovou šišku z loňského roku, jak visí na větvičce modřínu. Podivná hříčka přírody? Kdepak! Jen Rikitanova zkouška všímavosti hochů.

Kmen borovice je ovázaný hnědou tkanicí. Tady u pěšiny jsou zase stébla trávy svázaná do několika uzlíčků.

Jirka už skoro ani nepíše, co v běhu nachází. Nesmí být na cestě déle než tři minuty. V rychlosti si své objevy na papír jen zhruba zakresluje.

A už je u dvou rýh. Prudce se obrací a letí zpět. Při zpáteční cestě do ležení našel ještě dvě věci.

„Správně jsi přiběhl,“ pravil Rikitan, „neopozdil ses. Dej mi svůj lístek s objevy, jdi trochu stranou a neříkej hochům, cos na cestě viděl.“

Tak hoši vybíhali na pěšinku jeden za druhým. Když se všichni vystřídali, Rikitan začal sčítat objevy jednotlivých chlapců.

Pouze hoch, jemuž říkali Stopař, našel vše, co Rikitan na pěšince nastražil. Většina chlapců si nevšimla uzlů v trávě. A Drobeček přiběhl o několik vteřin později, než bylo určeno.

Teď se všichni hoši vydali na pěšinku společně a prohlíželi, co předtím přehlédli. Mnohý z nich se divil, kde měl při běhu oči...

Tak střídala jedna hra druhou a všechny byly natolik nové a zajímavé, že chlapci nevycházeli z údivu a nadšení.

Bylo už dost po poledni, když Rikitan řekl: „Myslím, že bychom se mohli podívat ještě hlouběji do lesa na výzkumy.“

Hoši ochotně souhlasili. Za chvilku bylo místo uklizeno, ani jeden papírek nezůstal ležet v trávě, a výprava se pomaloučku ztrácela v lesním šeru. Drobeček se ještě vrátil pro svůj zapomenutý nůž, ale brzo jej našel a ostatní šťastně doběhl.

Objevení rokle

8

„Rychle – rychle sem,“ zvolal najednou Mirek – divoch, ten rychlonohý kluk, který byl všude napřed. „Něco jsem objevil.“

Vysoký a dost pravidelný, i když nepěstěný les tu znenáhla přecházel v hustý nízký porost, stále neproniknutelnější. Jen s námahou se prodírali pichlavým křovím kupředu.

„Jsem na okraji nějaké skály a dolů vede jakási příkrá skluzavka,“ hlásil Mirek, v houští téměř neviditelný, prvním hochům, kteří se k němu prodrali. „Ale nedohlédnu na konec, je zarostlá křovím. Vypadá jako nějaký tunel a vede asi do nějakého údolí.“

„To musíme vypátrat,“ volali hoši, kteří zatím s Rikitanem dorazili. „Spustíme se dolů.“

A Rikitan už vybaloval své dlouhé lano a dělal na jeho konci podivnou smyčku, která se nestahovala. Navlékl ji Mirkovi pod ramena, ostatní uchopili zbývající dlouhou část lasa a začali Mirka za veselých poznámek spouštět do zeleného neznáma.

„Kdyby ti tam někdo chtěl dát pohlavek, tak na nás pískni,“ povzbuzoval ho Jirka.

„To písknu, to písknu,“ bylo slyšet Mirka.

„A kdybys tam našel nějakou perníkovou chajdu, tak nezapomeň, že se tady nahoře dře člověk, který se s tebou před chvílí rozdělil o poslední buchtu,“ řehonil se největší z hochů.

Křoví se nad Mirkem brzy zavřelo. Hoši zmlkli a dál pomalu spouštěli zatížené lano. Najednou napětí provazu povolilo. Byl také nejvyšší čas, lano už drželo několik hochů s Rikitanem za poslední kousek.

„Sláva – jsem dole,“ vykřikl rozjařeně směrem nahoru Mirek.

V křoví zašuměl nějaký tvor a ozvěna Mirkova zvolání se rozburácela mezi skalisky. I Mirek se lekl vlastního hlasu. Připadalo mu to jako znesvěcení toho místa. Ztlumil hlas a hlásil nahoru tak, že ho stěží slyšeli:

„Jsem po pás v trávě. Lezte dolů, nejspíš jsme objevili novou zeměkouli –“

„Jen nepovídej,“ odbyl ho nahoře vesele Jirka, „nebo ještě začnu věřit na strašidla a předplatím si knihovnu Kašpárkových pohádek...“

Zatím již spouštěli Stopaře a Rikitan za ním volal:

„Dole zůstaňte všichni na místě, nerozbíhejte se dál.“

Když tak postupně spustili několik hochů, přišel Rikitan s novým nápadem. Uvázal lano jakousi divnou kličkou na úpatí nejbližšího stromu a hoši se po něm spouštěli dolů sami bez cizí pomoci. Poslední sešplhal Rikitan. Lano nechal nahoře upevněné, viselo připravené pro zpáteční cestu.

Pak se vydali na výzkumnou pouť tajemnou, tichou roklí.

Všichni mlčeli.

Padl na ně jakýsi tísnivý pocit. Nedoléhal sem ani nejmenší zvuk z lesa. Po obou příkrých stráních se pnulo pichlavé křoví – tak husté, že nebylo možné se jím prodrat. Vysoká tráva tlumila kroky.

„Sem jistě lidská noha léta nevkročila,“ pronesl Rikitan. „A možná tu člověk ještě vůbec nikdy nebyl.“

Náhle ho však cosi přimělo, aby rychle odbočil z přímé cesty a zastavil se pod strání u něčeho, co mu vynutilo z hrdla výkřik překvapení.

„Přece jen tuhle rokli viděly lidské oči před námi!“

Ležela tu stará zrezivělá past na lišky a v ní se bělala hromádka zetlelých kostí.

„Zvláštní! Nechci věřit, že by se člověk, který past nalíčil, nepřišel na svá železa po dlouhá léta podívat!“

V mrtvém tichu strže, snad celá desetiletí opuštěné, působil objev strašidelným dojmem.

„Napadá mě dobrá myšlenka,“ řekl tiše menší vážný hoch.

„Snad nechceš říct, že tu past tady nalíčila tvoje babička?“ rýpl do něj chlapec, který – jak hoši vypozorovali – nikdy nebyl spokojený. „Ne – má myšlenka s pastí nesouvisí,“ nedal se z klidu vyrušit první. „Tedy ven s ní...“

„Nějak tuhle tajemnou rokli pojmenujeme!“

„Skvělý nápad,“ zastal se jeho myšlenky Rikitan. „Nazveme ji tedy Rokle hrobového ticha.“

Název byl vhodný, všem se líbil a byl jednomyslně přijat.

Jiné důkazy o lidské návštěvě tohoto místa před svým příchodem už hoši nenašli, ač prozkoumali celou rokli až k uschlému silnému stromu u vysoké skály, kde rokle končila.

Utvoření bratrstva

9

Při zpáteční cestě k lanu objevil Stopař na úpatí skály malý pramínek a hoši k němu usedli k odpočinku. Už ho opravdu potřebovali, tam nahoře na kraji lesa ho příliš nebylo.

Někteří dychtivě pili, jiní se dali do jídla; všichni tiše hovořili. „Musíme říct,“ začal rozvážně Vilík, „že jsme dnes zažili opravdu nádherný den.“

„Mně se nejvíc líbil ten závod ve sbírání kamenů,“ vzpomínal Drobeček, třebaže se mu závod nevydařil.

„A co tahle rokle – to nic není?“ přerušil ho vážně ten hoch, který dal návrh k jejímu pojmenování. „V životě mě nic tak neudivilo!“ Hoši se pomalu rozhovořili o celé dnešní výpravě. Rikitan mlčel, jen se mu ve tváři zrcadlil výraz uspokojení nad tím, že se den hochům líbil. A pak promluvil k hochům o tolika krásných věcech, že se jim až zatajil dech.

„Z toho, co říkáte, poznávám,“ začal, „že se vám dnešní výprava líbila. Nemusí to tedy být naše poslední výprava. Mohli bychom jich dělat víc a vůbec ještě mnoho a mnoho jiných věcí, které by se vám jistě také líbily.“

„Můžeme utvořit nějaké takové sdružení, které by se nikdy nerozešlo,“ navrhl největší z hochů.

„Bylo by to nádherné. Spřátelili jsme se tak, jako bychom se znali už několik roků. Jistě bychom se dobře snášeli.“

A pak se s nadšením rozhovořili už i méně smělí hoši:

„A mohli bychom nosit všichni stejné košile,“ navrhoval jeden.

„A stejné čepice,“ dodal nadšeně Jirka.

„A krátké kalhoty a jen ponožky, žádné podkolenky!“ vykřikl Mirek, ten silný, otužilý hoch.

Hoši se obrátili na Rikitana, co on tomu říká.

„Dobrá – rozumím vám,“ kýval hlavou. „Chcete utvořit jakési bratrstvo a na důkaz své příslušnosti k němu chcete nosit i stejný oblek, tedy stejnokroj.“

„Ano – něco takového myslíme,“ pronesl váhavě za všechny onen největší hoch. (Chlapci, kteří ho přivedli, mu říkali Větrník.)

„Souhlasím s tím, ale bylo by to bratrstvo, které by vyžadovalo spolupráci vás všech, a nikdo byste od ní nesměl utéct. V tomto bratrstvu bychom mohli dělat ještě krásnější výpravy, než byla ta dnešní, hrát hry, o jakých se vám ani nezdálo, a ještě mnoho dalších věcí, o kterých vám zatím nebudu povídat.“

Rikitan se odmlčel, podíval se po všech chlapcích a pak se zeptal: „Kdo z vás si tedy přeje, abychom utvořili takové sdružení, v němž by byli sami správní chlapci? Dobře si to rozmyslete!“

Dvanáct rukou jako na povel vylétlo do výše v souhlasu a ten menší vážný hoch zvolna řekl:

„Proč bychom se dlouho rozmýšleli? Myslím, že to bude to nejkrásnější, co můžeme kdy zažít!“ A měl úplnou pravdu.

„Ať žije naše sdružení!“ zvolal Vilík a ostatní hoši se připojili.

„A ať žije náš náčelník Rikitan!“ vykřikl Větrník a hoši volali ještě radostněji.

Bylo zřejmé, že Rikitana nadšení hochů těší. Když se volání utišilo, promluvil:

„Ale slibme si, hoši, že budeme sobě i celému sdružení věrní, že si budeme vždy dobrými kamarády a že budeme jednat vždy jako správní, čestní chlapci.“

Hoši slibovali. Jeden přes druhého a někteří podávali Rikitanovi pravici. Ale to mu ještě nestačilo.

„Uděláme si slibovací listinu, kterou všichni podepíšeme,“ pravil. Vyndal z desek velký list papíru a napsal na něj toto:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hoši od Bobří řeky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.