DENNÍK

Ilustrovaná kronika legionáře Františka Krejčího

DENNÍK

Ilustrovaná kronika legionáře Františka Krejčího

Copyright © Vladimír Krejčí, 2018

Cover © Lukáš Tuma, 2018

Photos © sbírka ČsOL a sbírka V. Krejčího, 2018

Czech Edition © Československá obec legionářská, Nakladatelství Epocha, Praha 2018

ISBN (e-pub) 978-80-7557-599-9

ISBN (mobi) 978-80-7557-600-2

ISBN (pdf) 978-80-7557-601-9

Obsah

Úvodem

Jsme raby

Do Karpat

V Karpatech

Javorník

Další boje

Z Karpat

Postup

Do Alp a zpět

Nástup gen. Brusilova

Do zajetí!

V novém domově

V naší armádě

Odchod z ukrajiny

Do Francie

Archangelsk?

Naše vystoupení

Zklamání

Ústup

Na oddychu

Dálný východ

V Irkutsku

Resoluce

Do Tajšetu

V Tajšetu

Mrak

Ještě v Tajšetu

Nedočkal se!

Delegace z vlasti u nás!

Neklidné chvíle

V republice!

Nové vystoupení? Do Vladivostoku!

Ve Vladivostoku

Z Vladivostoku do Nagasaki – mořem!

Z Nagasaki do Mariveles

Z Mariveles do Singapuru

Ze Singapuru do Colomba

Z Colomba přes Aden, Suez do Port Saidu

Z Port Saidu do Terstu

Z Terstu do Prahy

Přílohy

Zborov

Bolševická agitace

Bodák

Malíř a legionář František Krejčí

Poznámka editora

Vážení čtenáři,

když se u nás doma řeklo pradědeček, vybavil jsem si vždy malíře. S válkou (a to navíc s tou druhou) jsem si spojoval spíše osudy jeho synů. To, že byl legionář, mi tak nějak nedocházelo. Vlastně mi nedocházel význam slova legionář. Asi bylo jednodušší vidět jeho obrazy, které byly kolem, než chápat jeho příběh.

Setkání s jeho deníkem před několika lety můj pohled na něj změnilo. Už to není malíř, ale voják, který bojoval v jedné z nejhorších válek. Ta velká válka se teď i po sto letech dotýká najednou i mě. A nejen mě nebo mé rodiny. Prostřednictvím deníků, jako je tento a které v této edici vydává Česká obec legionářská, se dotýká nás všech.

Tato kniha je pro mne pokračováním pradědečkova odkazu, který začínal jako písmomalíř, i tím, že jsem měl tu čest vytvořit současnou podobu edice. Za tuto příležitost děkuji Československé obci legionářské, především Jiřímu Charfreitagovi a jeho kolegům.

Nemohu vám sice popřát příjemné čtení. Přeji si ale, aby se podobné deníky již nemusely psát.

Petr Skala

pravnuk Františka Krejčího – legionáře

Vážené sestry, vážení bratři,

milí čtenáři,

v rámci úspěšné edice Pamětí Československé obce legionářské vychází tiskem další vzpomínky československého legionáře, které doposud nebyly uveřejněny, a byly tak známé jen malému okruhu zasvěcených. Jejich výjimečnost se nezakládá pouze na vlastním prožitku první světové války a boje za samostatný československý stát, jak nám je zprostředkoval jejich autor František Krejčí, ale spočívají i v jeho výtvarném umu. Krejčího kresby, kterými doprovodil rukopis svého deníku, dodávají líčení jeho zážitků neopakovatelnou atmosféru. Ukazuje se v nich neskrývaný talent rozvíjený ještě před válkou, která jej marnila po několik let.

Československý legionář František Krejčí naštěstí přežil a vrátil se s legiemi zpět do osvobozené vlasti, aby válečné pole vyměnil za pole kulturní a jako malíř a restaurátor pracoval pro svou vlast. Jeho svědectví jistě zaujme jak laickou, tak odbornou veřejnost a stane se napříště pevnou součástí legionářské literatury.

plk. v. z. MUDr. Pavel Budinský, Ph.D.

předseda Československé obce legionářské

Úvodem

Když nás na brněnském sletu Sokolstva 28. června 1914 zastihla v ruchu jeho zpráva o smrti následníka rakouského trůnu a slet byl přerušen, zakázán a srbská delegace sokolská musela hned opustiti sletiště i Brno, tušil jsem již tenkráte za touto černou oponou zlověstné mraky msty.

A skutečně! 28. července, měsíc po této události ohlašováno již na všech rozích a bubny, že „milovaný“ „z boží milosti“ císař rakousko-uherský Franc Josef I. s lítostivým srdcem velikého lidumila vidí se nucen vypovědět nešťastnému Srbsku válku.

Touto zprávou stanuli jsme mnozí jakoby před něčím děsivým.

A již 1. srpna věrný spojenec Rakouska Německo totéž učinilo Rusku, které počalo protestovati na záštitu svých slovanských bratří. 3. srpna Belgie vypověděla válku Německu, když toto porušilo neutralitu její, a tentýž den Německo vypovědělo válku Francii. 5. srpna učinila tak i Anglie Německu, 6. srpna Rakousko Rusku, 8. srpna Černá Hora Rakousku, 11. srpna Francie Rakousku, 13. srpna Anglie Rakousku, 23. srpna Japonsko Německu, 29. srpna Rakousko Belgii.

12. srpna vypověděl také Egypt válku Německu, 3 1. října Turecko Rusku, Anglii a Francii, 3. listopadu Japonsko, Černá Hora a Belgie Turecku.

Nemusel jsem hned při prvé mobilisaci nastoupiti, byl jsem uznán po vysloužení neschopným služby ve zbrani, ale již na podzim nucen jsem byl jíti znovu k odvodu – uznán schopným a dne 17. února 1915 již ocitám se ve Frankštátě 1 u Šumperka.

Jak jsme všichni cítili, dnes můžem směle již říci, tenkráte jsme mohli pěst zaťatou míti – ale schovanou v kapse.

Šli jsme do fronty, protože jsme museli, nebylo vyhnutí  – nechtít, odporovat značilo houpat se co nejdřív na šibenici. Dle toho jsme také bojovali.

Následovali další vypovídání vojny. Tak koncem května 1915 zasáhla i Itálie, 12. října Bulharsko vypovídá Srbsku, 9. března 1916 Portugalsko Německu, 28. srpna 1916 Rumunsko Rakousku po skvělé ofensivě Brusilově. A 6. dubna 1917 dovršuje to i Amerika vypovězením války Německu.

Celkem bilo se 13 států, a to: Anglie s 8 000 000, Francie s 6 000 000, Německo s 12 000 000, Rakousko-Uhersko s 6 000 000, Amerika s 2 000 000, Rusko s 10 000 000, Itálie s 3 500 000, Turecko s 1 000 000, Řecko s 300 000, Srbsko, Belgie, Rumunsko, Bulharsko každý s 500 000 muži. Úhrnem stálo v poli 51 300 000 mužů, z toho mrtvých asi 7 354 000 mužů.

První uzavřelo potupný mír brestlitevský sovětské Rusko 3. března 1918. Koncem října kapitulovaly Bulharsko a Turecko, 28. října 1918 dodělalo také Rakousko-Uhersko, kterýmžto dnem vstoupil v život samostatný náš český stát – republika Československá. A 11. listopadu po stálých ohromných porážkách na západní frontě kapituluje Německo.

Hned při prvé možnosti, uznav o našem odboji v Rusku, přihlásil jsem se dobrovolně do řad naší armády, s kterou prodělal jsem ústup z Ukrajiny, vystoupení i magistrálu Sibiřskou až do definitivního odjezdu do vlasti.

Abych uchoval vzpomínky na tyto doby a náš boj za samostatnost, opsal jsem všechny své denníky a spojil v jedinou knihu, jíž jsem opatřil perokresbami dle svých tužkových náčrtů.

Sláva naší Československé republice! Ať žije prvý její president, náš „tatíče k“ Masaryk!

Nazdar!

Tento svůj denník opsal jsem věrně dle původních zachovaných zápisek, které jsem vždy z fronty domů posílal. Kresby pérem provedl jsem dle svých původních, dle skutečnosti kreslených náčrtů tužkou. Začal jsem psáti něco již v Tajšetu na Sibiři, byly to zápisky, které jsem s sebou do zajetí přinesl, pak dobu v zajetí a několik statí opsal jsem z doby mého pobytí v naší české armádě. – Do psaní, vlastně opisování těchto prvých denníků dal jsem se ihned po svém příjezdu ze Sibiře do vlasti 29. dubna 1920. Byl jsem tak vzdálen domova 5 roků, 2 měsíce a 13 dní.

Jsme raby

16. února 1915 jsem vyjel z Konice a dojel do Šumperka sedmnáctého. Zde dle začátečních písmen příjmení rozděleni jsme byli po náhradních setninách. Já se dostal do Frankštátu ku druhé setnině. Se mnou z Konice šli: Fr. Klíč, Fr. Kuba a J. Kutý. Hned druhý den jsme cvičili na louce v hrozném blátě. 21. února jsme se odstěhovali ze školy do hostince Strnadova. Chodím k lékařským prohlídkám, které nic neznamenají, jsem vždy docela sprostě vyhnán. Očkováni a infováni jsme bezpočtukrát. K naší velké radosti napadlo 1. března na 10 cm sněhu, nemusíme se tedy váleti již v tom blátě. A 2. března prohlídka, zda se mezi námi u někoho nenachází ruské letáky. Samozřejmě, že nic se nenašlo, jen hrozná nečistota v kufřích.

Konáme teď různá pochodová a bitevní cvičení v okolí, někdy, ležíme-li dlouho na sněhu v kruté zimě za těchto cvičení, klejeme až hrozno. 13. března nás již začínají podělovat různými výstroji, které voják do pole potřebuje a patnáctého jsem přidělen k pochodové setnině. Vymizela všechna dřívější veselost a chuť k dílu. Noc bez spánku plná chmurných představ a různých myšlenek. 18. března mne Klíč fotografoval v rabském ústroji. Poručík Albrecht půjčuje nám ku čtení Národní Politiku. 23. března jsme se dozvěděli, že padl Přemyšl, nás by bylo ještě více těšilo, kdyby to byl – Krakov! 1. dubna nám zmenšeny porce a příkrm vůbec. Pořád se mezi námi přetřásá, že půjdeme do Srbska. Co rodí se nám teď za myšlenky v hlavách, jak každý přemýšlí o budoucím svém osudu. Mozek pracuje do strhání až k úzkosti, jsou to skoro tytéž pocity, jaké má zločinec před popravou, čeká-li na milost – buď, anebo.

10. dubna stěhujeme se do Šumperka, kde jsme ubytováni v jednom gymnasiu. U naší čety je bratr akad. malíře Lolka. Zde jsem poprvé viděl trest uvázáním. Na chodbě na zvláštním stojanu uvázán za zápěstí jen špičkami nohou dotýká se země provinilec. Chodím kolem, ale nemohu se na to dívati, jsem trochu měkčí povahy. Visel od 11. hodin dopoledne do 1. hodiny odpoledne. Co zde již bylo návštěv, loučení a slzí. Ač tak rád bych se se svými drahými ještě uviděl, nechci, aby kdo za mnou přijel, a jsem rád, že nikdo nepřijíždí, nač tížit rozbolavěnou duši ještě větším bolem.

Čím dál tím více pociťujeme tuhou kázeň vojenskou, jest čím dál tím více přísnější, že někdy se zdá, že více už nelze to vydržeti. Nebýt různých individuí, ušlo by to, ale právě tito lidé, jímž na sebe přísnějším potrestání nezáleží, přivádí celou četu, ba celou setninu do trestu, což ovšem není příjemné.

16. dubna dostáváme poslední výstroj, 120 ostrých patron, a přísaháme. O půl druhé hodině odpoledne seřazení celého pochodového praporu před gymnasiem, zde povel „k modlitbě“ a odchod na nádraží. Před tím jsme byli na dvoře gymnasia fotografováni. Jede též šikov. B. Trbušek z Konice.

Do Karpat

O  1/2 3. hodině odpoledne odjíždíme ze Šumperka v nákladních vagonech. Zařízení v těchto sestává: uprostřed kamna, po stranách po 4 lavicích, 1 klosset a bedna s uhlím. Jak působil na mne odjezd, nebudu vypisovati, to loučení při odjezdu, jež jsem přehlídl! Celá setnina kromě nás – Čechů, ověnčena kvítím a nenáviděnými černožlutými pentlemi – my docela holí – krom té tíže na bedrách. Ve voze n ás kol 30 –32. O  1/2 6. přib yli jsme do Přerova, kde setkali jsme se s pluky 13 a 59. 17. dubna o 2. hodině ráno v Břeclavě o  1/2 5. v Angern, kde setkali jsme se s plukem č. 1 a 16. praporem myslivců. V  noci ležel jsem na holé zemi vagonu, přikrytý dekou, torbu pod hlavou. O 4. hodině ráno jsem byl již vzhůru nemoha spáti zimou a „pohodlím“ i krásnou vůní, jež mne ze spánku burcovala.

Míjíme Oberweiden, Marchegg, kde viděl jsem poprvé říšské Němce provázející vlak s automobily. U Prešpurku vinice, dále k Budapešti krásná rovina s úrodnými lány. V Nových Zámcích koupil jsem láhev vína za K   1,40. Úrodná pole kam oko dohlédne, plno zajíců, bažantů a koroptví prohání se kolem trati. Za Parkány Nána objevil se nám již Dunaj se svými žlutými vodami. Parníky a vlečné lodě míjí kol nás, dokola vinice a hory, vpravo zřícenina jakéhos hradu majestátně se týčí do oblak. Nagymaros a brzy Novy Pest. Před tímto již počínají opevnění, drátěné překážky, střelecké úkryty  – děla svítí ze svých úkrytů. V Budapěsti koupil jsem si cukroví, setkal se s Vitoulem z  Měrotína a Procházkou z Konice.

18. dubna v Szólnóku viděl jsem poprvé zajaté Rusy. V úžas uvádí nás za Szólnókem rozvodněná Tisa, ač už mnohá voda opadla. Majestátní je pohled na vody po šíré rovině se rozlévající. Zvěře už vidět není, začínají pusty. Szajol, Pusztapó, Bëkösfeletvár, Békéscaba, Gyula. Mnoho vysoké zvěře, rovina jako stůl a domky jak kostky sem a tam roztroušené. Kam oko dohlédne širá rovina, nyní a z jara celá neb místy zaplavená. Kötegyán, Nagy Szalónta, Szeffa, Váradles. Dnes odpoledne měl jsem nepříjemný, rozčilující výstup s jedním Němcem, přičemž tento haněl Čechy nestydatým způsobem. Žluč kypí, pěsť se marně svírá – ale mlč, jsi slabým proti přesile. Večerem dojíždíme do Velkeho Varadínu.

19. dubna. Stojíme od večera ve V. Varadíně s pluky 13, 16 a 54. Sešel jsem se zde s Fialou ze „Střelnice“ a Fr. Krčem z Křemence jako kadetem a Zavíralem z Konice. Také jsem se dnes řádně umyl. Pluky 54 a 16 mají vozy okrášleny prapory v národních barvách, u našeho pluku by to stálo nejméně – hlavu. O  1/2  3. hodině odpoledne odejzd z V. Varadína. Bihárpüspöki, Popotamási. Za touto stanicí 4 převrhnuté vagony ze srážky. Vinohrady, rákosí, cigáni, buvoli, bagouni. Szekélyhid, Ermihályfalva, Nagykároli.

20. dubna probudil jsem se před stanicí Rakaezc. U stanice Huszt 2 nalevo malebná velká zřícenina. Poprvé viděl jsem zde kroužit dva aeroplány. Za touto stanicí drátěné překážky a opět 3 letadla. Na stanici celý vlak saní opotřebovaných zimní dobou ve válce. Krajina již hornatá, vlak s raněnými. Szeklencze. Krajina chudší, chov dobytka. Obyvatelé v kožešinách, bosí, domky dřevěné pokryté slámou mají podobu hřibů. Už neviděti obdělaných polí, ale samá pastvina – dosud jsme v Uhrách. Ženy po bílo oblečené, místy s   vyšíváním, ale kožichy přes sebe, nohy bosé, též mužští v kožichách, slaměné klobouky, ale nohy bosé. Vesnické domky již v kupách hromadně, ale ty hřbitovy chudé, neohražené, dřevěné kříže a mnoho čerstvých hrobů. Bustyaháza, 3 Téczó, Taraczkös, Hozromezö, Szarvaszo. 4 Karpaty svítí svými sněhovými vrchy v ranním slunci. Máramarossziget, 5 Bocsko, 6 Louka, před touto stanicí plaví po řece velmi mnoho dlouhých dřev.

Vjíždíme do hor. Ohromné hory, po jejichž stráních tulí se chudé chatrče obyvatel, jichž ubohost u nás člověk si představiti nemůže. Kam až umístili svůj příbytek, je překvapující.

Trén jedoucí podle řeky pěknou silnicí. Rozbořené domy. Stráně hor chudě porostlé bukovými stromy. Minuli jsme rozbořený most, do základů smetené domky, tři vypálené stanice – svědkové války se stále houstěji ukazují. Visóv ö lgy, 7 vypálená stanice. Terebesfejérpatak. 8 Jedem údolím. Řeka neznámého jména 9 provází náš vlak svými prudkými vlnami. Silnice vine se kol trati a po stranách ohromné hory ční k nebesům. Vlak s   3. děly na stanici Barnabás . 10 Projíždíme tunelem, druhým na naší cestě. Celou jízdu provází nás obyvatelstvo pozdravy: ženy pláčem, děti výkřiky radosti ve své dětské nevinnosti. Co chvíle zašumí v uši vodopád z hor se řítící. Jak to mile působí na duši. Hory již dostávají bílé přikrývky a jsou vyšší. Stráže stojí podél celé trati.

Rahó. 11 Ovce po stráních. Jedeme kol skály, na níž ční kříž, dále na pravé straně ještě vyšší skála s křížem. Na stanici v Rahó setkal jsem se s E. Šetigrem jedoucím nazad. Bilin – zde už mluví rusínsky. Zase po levé straně několik domků do základu smetených. Přes demolovaný, nově opravený most. Tiszaborkut. 12 Domky už vzhledné jako u nás, ovšem jen místy, ty po horách jsou roztroušené, uboze vyhlíží. Jedem údolím, hory kol do kola, dva tunely, jeden za druhým. Opět most demolovaný a vpravo vagon rozbitý. Kevele. Sníh na velikánech horských svítí v zapadajícím slunci jako zrcadlo na slunce vystavené. Körösmezö 13 s demolovanou budovou nádražní. Sem tam rovy padlých. První pravoslavný kostel Havasalja. Vykácené a ostřílené stromy svědčí o zuřivší tu bitvě. Tunel. Jedeme průsmykem. Hroby, domy srovnané se zemí, vykácené lesy, zákopy. Woronienka, Worochta. 14 V   neznámé stanici povečeřeli jsme a jeli dále pomalu. Rozkaz: žádné světlo, zavřít, nevystupovat.

Ráno 21. dubna o 4. hodině do Kolomeje. 15 Zákopy, drátěné překážky. Matyjowce. Rovy padlých. Zablotóv, Sniatyn. 16 Všechna nádraží, co jsme od včerejška projeli, desinfekována vápnem. Szuci, Zuczka, kde jsme o  1/2 9. hodině dopoledne vystoupili a o 1. hodině pochod do Sadagóry. 17 Zde na nádraží demolovaných kasáren setkal jsem se s Jeníkem, Josefem, Pajchlem, Spurným Al. a Kotišem. Přidělen jsem k   7. setnině, 2. četě.

V Karpatech

22. duben, noc mizerná. Spím s Jendou! Ráno o  1/2 4. hodině odchod na nádraží do Zuczky, o  1/2 9. hodině odjezd. Ve vagoně je nás 41. Přes Kolomey, Lanczyn, Delatyn 18 do Nadworne, 19 kde vystupujem a jdeme za tmy přes toto městečko z poloviny vypálené na druhý konec. Viděl jsem se s Vodákem a Šlézarem z Konice. Spal královsky v kůlni. Obyvatelé Rusíni velice nábožní. Sešel jsem se zde s Ohlídalem, Koutným J. z Ochoze, Pospíšilem ze Štarnova, Šimkem z Čunína, Zdráhalem z Konice, Polákem a K. Ševcem. Zde dostal Jenda lístek od Růženky z Brna, ve kterém sděluje, že Pepík je v zajetí v Permu na Urale v úplném zdraví.

27. dubna o  1/2 7. hodině odchod přes Pasieczna. 20 Poprchává. Jsme již v   Karpatech, jejichž vrcholy ještě pokrývá sníh. Hovíme si pod stany – v dáli hřmí a duní děla. Po celý pochod nacházíme po vsích domy vypálené a v sutinách.

28. dubna odcházíme ze Zielony 21 při mírném sněžení napříč Karpaty. Stoupáme po nově založené cestě přes velikány Karpatské. Celá cesta stavěna jest ze dřev napříč položených, místy není dohotovena a tam cesta sestává z bezedného bláta a bahna. Jak v našem zatížení jsme tento pochod provedli, ani sám již nevím. I sněhu leží tu na půl metru. V jedné třetině cesty jsme dostali potravu na tři dny, všeho ale bylo tak na jedno uvaření. Cesta vede na Huta, jest od poslední třetiny vedena podél úzkokolejné dráhy, po níž se dopravují ohromné zásoby obrovských klád. Ač cesta tato byla do vyčerpání sil, byla velebná podívaná na karpatské velikány sněhem přikryté. Cestou potkáváme nepřetržitě soumary, muly a koně zpět se vracející. O  1/2 7. hodině večer táboříme pod širým nebem v lese. Vaříme na ohních svoji černou kávu s  Jendou.

Jak to v takovém pralese v Karpatech vypadá: Samý vyvrácený neb svalený strom, který pro nepřístupnost nemohl se odsud odpraviti, hnije tu a přes něj vyrůstají nové – hotový prales. Zde jsem dostal prvý lístek z domu od Máři.

Oblékám plášť a přisedám na besedu ku Kubínovi a Malému, vaří také večeři. Jest ovšem překrásně při takovém ohníčku, ale jindy, kdy mysl netíží vzpomínky na domov.

Tisíce rukou lidských je tu zaměstnáno na této vojenské cestě – přechodu přes Karpaty –, proto zásobili jsme se na tři dny, že naše kuchyně za námi nemohou, až cesta bude upravena. Usínáme o  1/2 8. hodině večer za praskotu a plápolu táborových ohňů a za ukolébavky děl, jichž hřmění nese se sem z  dáli. Ani to nedovede nás odvrátiti od občerstvujícího spánku.

29. dubna probouzíme se o  1/2 1. hodině ráno nemohouce pro zimu dále spáti. Starostlivý Jenda hned shání klestí a za chvíli plápolá jeho oheň i ostatních a opět za malou dobu snídáme již naši černou kávu. Sem a tam ozve se ojedinělý výstřel z děla, snad teprv teď ustal dělostřelecký boj. Temné stíny tábořících vojínů míhají se lesem kol ohňů, ozývá se praskot lámaných suchých větví, zvuk seker. Živo po celém táboře. Jenda načíná zas vařiti polévku z jakýchsi prý – nudlí. Kanonáda, která utichla, zesiluje se. Slunce vhlíží přes vrcholky Karpat a my mrznem při ohni.

Sešel jsem se z Vičařem z  Laškova a Vrbou z Buděcka. Slunce vesele svítí a Jenda už zase vaří, celý les je plný tábořících vojínů. Celé pluky pracovníků na přechodných cestách berou se kolem nás. V   noci shořela jedna dřevěná bouda. O  1/2 6. hodině odpoledne odcházíme z Huty. Jdeme celou noc až do  1/2 1. hodiny dne následujícího, t. j. 30. dubna. Stoupáme po nejvyšších hřebenách úzkými stezkami, přecházíme do večera přes zákopy a drátěné překážky a vcházíme do údolí. V tomto velkém skladišti klád sem vede a  pak ještě dále ona úzkokolejka. Přecházíme napříč toto údolí a vcházíme opět do hor. Za námi na nebi rudá záře obrovského požáru a my opět cestami neschůdnými dále vzhůru. Přecházíme kol stráží, potkáváme koně nákladní a as o 11. hodině v noci odpočíváme na svahu hory. Každý ihned spí jako zabitý. Na náš celt, jímž jsme s Jendou přikryti , duní kapky dešťové, ale my spíme jako mrtví. O  1/2 1. hodině ráno nás vzbouzí a dále strmými velehory vedou do pralesů karpatských. Obrovské stromy, buky, jedle, k  jejímž obejmutí bylo by třeba 2–3 mužů, trčí jako obrovské sloupy k nebesům, jiné stářím neb vichrem poražené leží napříč cesty naší. Bezedné bláto, sahající po kolena, prudké horké potoky, příkré cesty, balvany a obrovské kmeny stěžují nám naši cestu. Vzadu opět rudá zář požáru. Přicházíme opět do údolí, jež střeží horské dělostřelectvo. V dáli v údolí ruské zákopy.

Zde uslyšel jsem prvý ruský pozdrav šrapnely – jeden raněn. Po ohromně vysilujícím pochodě trvajícím od večera předešlého dne do dneška 30. dubna do  1/2  1. hodiny odpolední, docházíme do údolí, v němž po zastavení ihned se chystáme ku kuchařskému umění našemu. Údolím vine se řeka a úzkokolejka. S námi zde i 13. pluk. Večer díval jsem se z vrcholu, na němž jsem byl pro chvojí, na ležení a byl to úchvatný pohled na ohníčky ohromným ležením se kmitající. Sta a  sta jich bylo a ten ruch po táboře.

První máj! Probouzím se zimou, v nohy zebe, přezouvám si suché onuce. Jenda vaří kávu, jedinou naši potravu. Sluníčko vyhlíží do našeho táboru a rozpouští jinovatku na puškách a tornách, zuby přestávají cvakati. Co nás čeká? Je prý zjištěno, že údolí je slabě od Rusů obsazeno, my jsme určeni k jich vypuzení. Večer stříleli horská děla i Rusové. Údolí je naplněné kouřem z ohňů, kol nás jako hradby hory karpatské.

Od 27. dubna nevaří nám kuchyně, chleba není, ozývá se hlad!

Údolí toto s několika budovami jmenuje se Osmalóda , 22 řeka Lomnice. Ležíme na slunci, nad námi krouží orlové!

O  1/2 6. hodině odpoledne odchod z údolí přes vrcholy do jiného údolí, jímž vine se Lomnice, přes uboze zbudovaný most a zase do lesů. Zde odříznuti byvše v temnotě noční od 6. setniny hledáme cestu sami k cíli po neschůdných cestách, držíce se jeden druhého za šos pláště a tak vine se dlouhý řetěz nás v temnotě noční ku předu. Pustit se druha před sebou znamená, že ostatní za tebou propadnou osudu, kam ty je zavedeš. Roklinou vine se dravá bystřina, která z jara nanosí sem spousty klád, celých stromů a balvanů. Jest 10–15 m široká a hluboká, pohled na nakupené klády a obrovité stromy, gigantické balvany jest nádherný. K 11. hodině noční stoupáme na strmou horu, kterážto cesta na vrchol její trvá plných pět hodin. S jakým vysílením a napětím všech sil spojena jest tato cesta, nedovede si nikdo, kdo to neprožil, představiti. Bez oddechu bere se náš oddíl dále hlemýždím krokem. Sestupujeme z hory, děla hřmí a opět zase na jinou vstupujeme a tak dále. Teprve 2. května o 6. hodině ranní jdouce tak po celou noc bez zastávky, zastavujeme se k oddechu. A tu Jenda vaří ze sněhu černou kávu, která páchne jehličím. Na vrcholu hory leží sněhu as 50–80 cm. Bláta všude do strhání.

O  1/2 9. hodině dopoledne slyšíme od nás as na 1 km vzdálenosti přestřelku a za krátkou dobu nesou kol nás první raněné z této srážky. Pečeme maso napíchnuté na holi nad ohněm, po cikánsku, ba hoši sehnali někde i hnijící vnitřnosti z poražené krávy a pustili se do jejich připravování. Jest – hlad!

O 10. hodině silná přestřelka u 13. p[ ěšího ]. pluku, asi 13 raněných a prý 60 zajatých při ústupu Rusů. Zapálen na dvou místech les neuhašením ohňů a jest unášející pohled z protější hory na oheň v plném rozsahu. Obrovské mraky kouře zahalují celou oblohu, jejich nažloutlé masy plazí se po vůkolních horách a větrem unášeny kvapí dále, živel pak víc a více se vzmáhá. O  1/2 4. hodině odchod z našeho ležení na vrchol strmé hory blíž bitevních čar, dorazili o 6. hodině večer. Stavíme stany. Z hory nádherný pohled na Karpaty, jejichž vrcholy pokryté sněhem svítí před očima našima. Na protější vzdálené hoře postavení ruská, spatřivše nás ihned ohně uhasili. Cesta na horu byla opět znavující. Člověk sotva nohy utáhne, těžká torna tlačí tělo k zemi, dýcháme jako honící psi. Zahaluje nás dým z hořícího lesa sem zanášený větrem.

Ráno 3. května slunce krásně svítí a já vyšed ze stanu mám překrásný pohled na Karpaty před sebou. Střelba po celou noc. Tábořili jsme na příkré hoře, takže jsme se v noci svezli a nohy nám vyčuhovali ze stanu a tím nás hrozně záblo. Noci jsou zde v Karpatech vůbec velmi studené, přes den krásně teplo, ovšem svítí-li slunce. Hlad mám veliký, neb nemohu píti kávu, kterou sobě připravujeme ze sněhu, který zavání jehličím a shnilým dřevem, jehož tu tak ohromné spousty leží. Porce sucharů sestává se ze dvou kousků 2 1/2 cm dlouhých, 1 1/2 cm širokých, 1 cm vysokých. Pěkná porce – že? Vedle nás na blízku opět přestřelka, snad polní stráže na sebe střílí, v dáli hučí děla. Ležíme na svahu hory proti slunci obráceném, ale sněhu plno. Hustá mlha, jako kouř. Odpoledne stojím stráž. Pode mnou příkrá stráň hory – divoká romantika. Vyvrácené obrovské stromy i s kořeny a hlínou, staré hnijící, obrovské balvany mechem obrostlé, spousty sněhu v roklích až na 1 m nakupené tvoří tu divoký chaos na úbočí hory.

Pojednou trhá se opona, již jsme dříve považovali za kouř z hořícího lesa, jež však byly mraky v této výšce nás zahalující a překrásný výhled do nekonečné dálky naskýtá se očím mým. Karpaty a dále rovina, vše tak nádherné z této výše, mraky ženoucí se po temeních hor, brzo je zastinujíce a opět zase odpluvše poskytují nádherný pohled na ně.

Zmizením těchto mraků poskytnut byl dělostřelectvu cíl, a tak hučí děla v blízkosti naší. Bylo prý dle zpráv zajato 1700 Rusů. O ztrátách ze strany Rakušáků nikdy nebylo ani zmínky. Na protějších horách pálí na sebe těžká artillerie. Vidíme výstřely i explose střel, slyšíme táhlý hvozd letících granátů a šrapnelů. Ozvěna výstřelů hučí jako bouře v horách. Silná kanonáda. Jest hrůzný pohled, zároveň však vzácný na dopadající granáty a ve vzduchu explodující šrapnely, ohně šlehající z ústí děl při výstřelech. Začíná sněžit, takže za chvíli vypadáme jako sněhuláci. O  1/4 na 8. hodinu počíná prudká ruční palba podporovaná silně strojními puškami na obou stranách. S nezměněnou prudkostí a silou trvá tato palba podporovaná sem a tam výstřelem z děla do 10. hodiny večer, načež seslábši trvá dále do 3. hodiny ranní.

Od  1/2 4. hodiny ranní 4. května duní zase děla, sem tam ozve se salva z pušek. Jaký byl dojem včera při poslouchání této hudby, nelze vylíčit. Včera o 10. hodině večer velká zář ohně ve stranu bitvy a osvětlování bojiště reflektory, ale pro mlhu nevidíme ničeho. Stráže byly vystaveny na všechny strany.

Jak to v takovém pralese v temné noci se chodí: Co chvíle klopýtne některý a sletí do škarpy, zvuk odletivší zbraně, temný pád a jadrné zakletí ozve se co chvíle. Vojíni jsou ubytováni v boudách z chvojí zrobených a ve stanech, ale zima vyhání nás do temné noci, kdež rozdělavše si oheň se zahříváme. Pijem s Jendou čaj beze všeho, a jak si libujeme, zvykne se na vše a dovedeme si všeho vážit. Vždyť i střeva vyvrhnutá z poraženého dobytka, bůhví jak dlouho už v lese ležící, vojáci sebrali a uvařili – já se toho štítil. Ale kapsu, v níž chléb nosím , obrátím a olížu bez odporu – hlad nutí k tomu.

5. května vstávám o 3. hodině zimou. V noci zuřil opět boj na blízku. Slunce krásně vychází, ležíme ve výši 1300 m. Dvojplošník ve značné výši přeletěl kol našeho tábořiště. Doplněny naše zásoby ostrých patron na 200, jest to předzvěst něčeho? Já bez toho neměl již ani 10 kusů, ulevoval jsem své tíži v pochodech častým odhazováním těchto. O 10. hodině dopolední boj na protější hoře, o  2. hodině odchod z   hory, na níž sobě myslivci budují zákopy ve sněhu. Cesta byla ohromně srázná. Slezše dolů přes údolí, na protějším svahu odpočíváme. 5. setnina sestupujíc za námi a chtíc si nadejít šla přes údolí nekryjíc se a byla zpozorována Rusy, kteří ihned poslali na pozdrav několik šrapnelů, jimiž jeden raněn na ruce.

Prvý pocit při blízkém rozryvu střel. Ovšem účinkoval na mne důkladně, mimoděk uhýbal jsem se vždy hlavou při explosi. Na to zahájilo rakouské dělostřelectvo palbu, o  1/2 5. již prudký boj, hřmí pušky a kulomety, o  3/4 na 5 útok bodákem, křik a – pausa a zase pušky hrčí do 7. hodiny provázeny kanonádou. Do rakouské artillerie bije ruská ze dvou stran, vidíme výstřely i obláčky z explodujících šrapnelů vznášeti se nad jejich posicemi. Učíme se rozeznati zpěv granátů a šrapnelů ruských i rakouských.

O 7. hodině odchod na protější svah, kopeme úkryty. Vaříme s Jendou kávu a jdem spát v hrozné zimě. Ve vykopaném úkrytu vystýláme větvemi, ale led je pod námi a přikrýváme se stanem a drkotáme zuby po celou noc.

Javorník

6. května o 3/4 na 2. hodinu ráno vzbouzí mne na stráž. Není nic nepříjemnějšího, jako když se člověk v té psotě přece uvelebí trochu a uvykne, toto vzbuzení. Přeskakuji z jedné na druhou a po vystřídání přímo k ohni – tak vypadají naše noci. O 5. hodině střelba z pušek. O 1/2 7. hodině odchod na místo, kde jsme včera dostali prvý křest šrapnelový – zde dostává každý 1/3 porce teplé kávy. O 9. hodině začíná dělostřelba a my jako záloha postupujeme ve střeleckých rojích kupředu lesem. Prvé pocity v duši před skutečnou bitvou. K poledni docházíme stále proti vrchu jdouce ku překážkám z klád a balvanů a tu již ozývá se pověstný signál trubky k útoku bodákem – jsme v bezprostřední blízkosti Rusů. Pobízení představených, hluk předních bojujících, rachot pušek, chaos těl rychle se snažících přelézti přes překážky, vše rychle míjí a tu pojednou ocitáme se z lesa ven.

Přede mnou valí se masy vojska s lesknoucími se bajonety na puškách, zakrývají pohled na ruské zákopy vzdálené ode mne 20 kroků. Vidím trubače obráceného proti nám troubícího ten pověstný signál k útoku bodákem, slyším onen ryk: hurá! Při tomto, ale proto přece nevidím, neslyším, necítím. Jenda mne strká kupředu (jest nejjistější v takových okamžicích, držeti se vpředu) neb jsem zůstal omámen tím, co vidím. Pospíchám tedy s ním s pevnou vírou, že pod jeho ochranou nic se mi nestane. Míjíme ruské zákopy, z nichž živí bojovníci prchli, aneb byli zajati, mrtví pak leží tu hromadně na sobě zohaveni palbou k nepoznání – těla plná krve a bláta v různých posicích a chumlích. Ze zákopů vylézají opozdilci vzdávajíce se. Viděl jsem ruského důstojníka, jak vylezl ze zákopu s puškou v ruce a nechtěl se vzdáti. Přál jsem mu v duchu, aby se vysekal, ale přesilou byla mu puška vyrvána z ruk, on ale dal se na útěk. Ale pár výstřelů za ním a on kácí se mrtev na zem. Hrozné divadlo! Pádíme dál, útok je tak prudký, že Rusové se neudrželi ani v reservních zákopech na protější straně hory lesem porostlé. Výstřely, křik, ston raněných, povely, prosby zajatců, vše mísí se v jedno. Cesta vítězů pokryta mrtvoly i raněnými. Postupujem strom od stromu, každý kmen, kámen a sebe menší vyvýšenina slouží nám za úkryt.

V tom však Rusové obrací k odporu – ustupujem. Ale ústup tento je děsný, vše prchá v děsném kvapu, nedbaje proseb ani hrozeb důstojníka. Posléze přece zastaven útěk. Stržen touto utíkající masou valím se sněhem přes klády a houštiny, děsně dopíchán ztrácím při tomto útěku Jendu, v jehož blízkosti až dosud jsem se držel. Hrozné chvíle! Obracím zase kupředu. Míjím zohavené mrtvoly, naříkající raněné, vše v krvi tonoucí. Zde kamarád v nejprudším dešti kulí ovazuje svého přítele, tam zase desátník sanitního oddílu raněného ruského důstojníka. Tu leží zkomolené tělo ruského vojáka, jemuž ještě po smrti vrazil necita bajonet v prsa. Spousty mrtvých a raněných. Postupujeme zase kus a opět jsme hnáni zpět, ač povel zněl zakopat se vpředu. Zase onen hrozný útěk, při němž smrt má hrozné žně. Konečně po hrozném útěku zastavujeme za reservními (bývalými) ruskými zákopy. Řev, ston, ryk střel z pušek, svist granátů dopadajících přímo v zákopy, vše tak hrozné a děsné. Též Rusové zaujali pevné posice. Popsat tento hrozný útok nelze – vyličuji jej jen planými slovy.

Palba trvá po celou noc. Já k ránu usnul, nic nevadil rachot střel, spal jsem „jako dřevo“!

Při zastavení útěku za záložními ruskými úkryty sešel jsem se zase s Jeníkem, byl ukryt za zadnějším ruským zákopem vzdáleným od našeho as 10 kroků. Uviděl mne, přeběhl v nejhroznější palbě ke mně dopředu.

Druhý den 7. května ležíme v nepříjemné posici včerejší za nejprudší palby ruské, která ani teď neustává. Rusové zřizují proti nám zákopy, by na nás mohli útočiti ručními granáty. Hlad a žízeň. Jeden z našich kamarádů dal nám okusiti kousek ruského vojenského chleba, konservy a cukru. Živíme se sněhem. Kojíme jím hlad i žízeň.

Včera, sotva jsme doběhli za úkryty, padl jeden a hned na to náš četař Říha. Prvý padl kulí od nás, vlastní! Vedle mne jeden včera raněn do prsou, dnes druhý do hlavy. Jeden, chca z našeho úkrytu do zadnějšího přeběhnouti, byl střelen. Jest hrozný pohled na mrtvoly hnijící tu na slunci. Tam opět usadil se jeden za tlustý kmen stromu k nočnímu odpočinku, myslíme ráno, že dosud spí, ale přesvědčujem se, že kule učinila konec jeho životu, posici však nezměnil. Vpravo úkrytu, jakoby spal s podepřenou hlavou, leží vojín. Ale nespí, krev na čele svědčí, že život prchl z jeho těla. Náš trubač Rutar při přeběhu do zadního krytu též střelen do boku od vlastních. V zadním krytu naříká do ruky raněný Rus, obvázán a poslán na zad. Stromy vyhlížejí jako ohryzané. Ve vrcholcích bez větví, kůra kulemi otlučená, jen malé pahýly ční tu k nebesům. Tak jsme stříleli my, já i Jenda, náš strom již byl – holá oloupaná kláda.

O 1/2 12. hodině v noci jsme vystřídáni, před tím zuří velká bitva o vrch před námi vpravo. Do té doby měli jsme tu 5 mrtvých a 5 raněných a bylo nás zde jen 15. Při této bitvě i my přivedeni jsme byli do hrozné palby. Vystřídáni byvše vedeni jsme za frontu na svah, i zde fičí kule, ale my nedbáme a usínáme znaveni na svahu.

O 4. hodině ráno 8. května na pokraji lesa kopeme si úkryty. Uvařili jsme si kávu a chléb, který jsme obdrželi na celý den, snědli všechen. Odpoledne zuří opět hrozná palba na vzdáleném kopci, na nás zpředu, prava i leva sypou se kulky, nesmíš vystrčiti hlavu z úkrytu, jinak jsi synem smrti. Vodu též jsme si zaopatřili neb nás neustále trápí hrozná žízeň. Rusové vylezli na stromy a z těch pálí, mají tam umístěny i strojní pušky. Hrozné chvíle, kdy člověku tuhne krev v žilách.

Při hrozné palbě, která od začátku bitvy nastala a ani vteřinu neutuchá, nabíhají žíly na spáncích až ku prasknutí, tyto pálí a ty čekáš každou vteřinu smrtící ránu. K zoufalství jsou chvíle tu prožité. Ze známých padl Minář st., poručík Koloušek raněn prvý den. Po celý den své úkryty opravujem. Večer o 7. hodině jsme ze svých stanovišť vystřídáni. Odvedli nás kus za bitevní čáru, kde nocujeme na holé zemi v mrazivé noci za bzukotu kulí. Ráno 9. května vaříme s Jendou kávu, ale i to je nebezpečné neb dole u vody dopadají kule a nejeden byl tak raněn. Sotva rozdělány ohně, dopadl v místa ta šrapnel, takže s vařením se muselo ustati. Dopoledne slyšíme k západu palbu. Padl i Pospíšil ze Štarnova. Prší celý den, chladno a my jsme bez úkrytu. Ztráty od naší čety obnáší více než polovinu, 31 mužů. Večer jdeme opět na vystřídání do záložních zákopů. Noc deštivá, chladná a co chvíle služba, na spánek ani pomyšlení. Rusové v palbě ustali, déšť se jen leje a později ledový sníh. Mrznem v zákopech, choulíme se k sobě, voda prosakuje šatstvo a toto na nás zmrzá. Nad námi za zády hroby padlých smutně vyzírají, upomínajíce na 6. květen, na hrozný, krvavý útok. Asi 20 kroků před našimi zákopy leží dva padlí 4 dny, dva muži z naší čety odnesli je s nasazením vlastního života ku pohřbení. Sníh už nás přikrývá, nohy necítíme. Dle zpráv zajato na 800 Rusů.

Popsat bojiště nelze podrobně. Po vrcholu na jižním holém svahu, severním lesnatém táhnou se na dél ruské zákopy. Rusové očekávali útok od jihu a tak upravili své kryty, ale útok byl podniknut ze všech stran a jen tak bylo možno dobýt tak výborných ruských posic, ztrátou jen(!) 1160 mužů! Velikých ztrát při útoku udělala Rusům strojní puška na vrcholu hory vlevo, pálící z boku do zákopů.

Před našimi okopy rovy důstojníků. Také poručík Fest z Litovle zde odpočívá. O 7. hodině večer 10. května rozkaz připravit se na odchod – couváme.

Nešťastný Javorník! Tiše jeden za druhým lezeme z úkrytů, pochodem podél celého bojiště, kolem dvou řad hrobů na 20 metrů dlouhých. Co mladých nadějných životů tu obětováno!

Plán bojiště v Karpatech

Další boje

Jdeme přes vrchol hory – kol cest pušky, torny, zkrvácené hadry válí se na hromadách. Tmavou nocí jako had sestupuje naše setnina z vrcholu hory do údolí a tu opět na ještě strmější horu stoupá. Sníh je zmrzlý a tím i cesta zhoršena. K půlnoci k smrti znaveni, sotva že své údy vlečem, dostupujeme vrcholu hory, z níž jsme 11. května odešli, a tu se utábořujeme. Nespíme celou noc, při ohni se ohříváme, hladoví, káva bez chleba nás nenasytí – přečkáváme tak celou noc. Ráno 11. května o  1/2 5. hodině stoupáme opět na horu, na jejímž svahu nachází se naše zásobárny. Celý svah pokryt boudami a úkryty před chladnými nocemi. Potkáváme raněné nesené na nosítkách i pěšky jdoucí. Na vrcholu odbočujeme vlevo, kde setkávám se s Josefem, kus dále zastavujeme a robíme boudy z   vyvrácených stromů a chvojů.

Vyhlížíme s Jendou již jako kostry pokryté špínou a chlupy. Těla vyzáblá hladem a zimou, zmořená únavou. Po celý den posílají sem Rusové šrapnely. Stojím zase na stráži. Slunce praží, k večeru se ale velmi ochlazuje. Kol nás přelétá tetřev! Není moc příjemné dvě hodiny tiše ležeti. Těšíme se všichni na nocleh v boudě z kmenů zrobené, chvojím vystlané. Uvnitř topíme! O  1/2 9. hodině večer k naší ukrutánské zlosti „Marschberei t“ 23 a ihned odchod vzhůru do kopce, pak nalevo přes hřeben hory. Hlemýždím pochodem po celou mrazivou noc. Půda pod nohama zmrzlá. Obrovské balvany po celém hřebenu jako naseté, rokle, bažiny všechno to k vysílení ztěžuje náš pochod. Jednu dobu bez povelu svalujem se při kratičké zastávce na mrazivou zem a usínáme únavou ihned.

Následuje pár pochodů přes srázný vrh vyhořelého lesa a zase zpět jako v pomatení až konečně zakopeme se na svahu, do smrti zemdleni as o 19. hodině dopoledne 12. května. Ačkoliv jsme šli po celou noc, není naše místo odchodu více jak hodinu vzdáleno. Slunce na nás nemilosrdně praží, žízeň veliká, voda daleko. Dopoledne na protějším břehu ostrá přestřelka, ostatek dne vyplňuje dělostřelectvo svou hudbou. Z našich posic opět výhled do Karpat, jejichž bílé vrcholy trčí tu do oblak tak chmurně a zádumčivě – žádné lidské obydlí  –, naše zásobování tak mizerné, hlad, žízeň a únava tak obrovská. Ruce mám bolavé, samá puklina, odřenina a puchýř, oteklé, takže ani pěst sevříti nemohu.

Ráno 13. května o 5. hodině odchod údolím podél řeky, utábořujem se na tom místě, kde před několika dny přecházeli jsme řeku Lomnici, snad se to místo jmenuje Laczka. Odsud o 2. hodině odpoledne pochod údolím podél řeky až do 5. hodiny odpoledne. V Luczce zřízen polní lazaret (pro Javorník), který se teď rozbourává. Zde jsem se též setkal zase s Josefem. O 5. hodině načínáme vystupovati na horu, jejíhož témě dosahujeme až o 2. hodině po půlnoci 14. května. Cesta dělníky pro vojsko zřízená je hrozná. Balvany, bláto, pně a různé jiné překážky stěžují náš pochod. Nemožno vypsati únavu, v jaké se nacházíme. Jdeme chvíli přes balvany – z pravé strany zeje bezedná propast, hned zas následuje bezedné bahno, zase sníh a stromy přes cestu nakupené. A všechno to děje se za neproniknutelné tmy. Donekonečna táhne se cesta z hory, po jejímž sestupu přicházíme k  úzkokolejné dráze, podle níž celé hodiny se vlekouce docházíme do Huty, 24 na místo, kde jsme 28. dubna nocovali. Jeník hned dává se do vaření, na spaní ani nepomyšlení, ač celou noc jsme na pochodu  – hlad nás trápí. Jenda jest tak oblíben, že kde kdo na něm vyzvídá, radí se a on dobrák všude pomáhá, radí, kde komu vaří atd. Inu Jenda k nezaplacení. Kam bych se poděl bez něho, ani oheň dle jeho zadání prý neumím rozdělati.

Bolí mne od torny celé tělo, nohy a záda, ani Jenda si nepředstavoval, že tolik vydržím, ani já sám. Les voní, horský potok hučí a duší myšlénka jedna střídá druhou, ale žádná nedovede potěšiti. Vodák z Konice jest od Javorníka nezvěstný. Kol nás ubírají se myslivci, pionýři, dělostřelectvo a jeden prapor pluku našeho dále do hor. Včera jsme se zase jednou za týden umyli v Lomnici a  dnes opět, ale nelze špínu z kouře, prachu, uhlí a bl áta smísenou s potem do kůže nasáklou umýti. Prší celé odpoledne a hřmí. Noc zase trávíme polovinu u ohně a polovinu pod stanem, kde je mokro.

15. května ráno o  1/2 5. hodině odchod zpět! Všecky pluky a částě, co včera kolem nás přecházely, vrací se zpět – všichni jsme jak zařezaní. Tolik radostí, že už táhnem z  těch nešťastných Karpat, tolik od nás proklínaných. A hle, dnes zase zpět do nich. Po půl hodině zastavujem v Hutech. Domy opuštěné, vypálené, svědčí o místech bojiště. Po hodině odpočinku zase dále. Prší od rána, torny a vše nasáklé tíží nás a s tímto taháme se po kopcích 900 m vysokých, až tuto cestu ukončujeme o 4. hodině odpoledne ve vsi Porohy. Konečně zase po dlouhém hledání po vesnici, jejímž středem jde silnice, vracíme se vlevo a v údolí u lesa nacházíme naši kuchyň a  o 7. hodině večer dostáváme oběd. Po tomto postupujeme do lesa, kde o 11. hodině uléháme. Chladno, zima, promoklý oděv nedá ti usnouti, tornu máš na zádech a lesem do toho hřmí ruská i rakouská střelba.

Ráno 16. května vzbuzeni odcházíme do koryta as 14 hodiny od našeho ležení, jako záloha.

Údolím, jímž jsme včera prošli , vine se řeka, z hor je krásný pohled do něho. Kolem cest originální kapličky s verandami. V pozadí zamříženém, na zadní stěně plno svatých obrazů a soch. Všude, kudy jsme prošli, opuštěné ruské zákopy, důkladné, že je obdivujeme. Dnes střílí i rakouské dělostřelectvo, slunéčko pěkně svítí. Ulevujeme svým sedřeným údům, na svahu koryta sušíme stany i šaty a dojídáme svůj poslední chléb. Obrostl í jsme vousy, takže vyhlížíme jako lidé pravěcí. Kolem nosí raněné. Z rokliny zase zpět k dřívějšímu ležení u myslivny, kam dojdem as o  1/2 1. hodině odpoledne. Po 4. hodině odpolední, kdy děla a pušky hřměly již v největším stadiu, jsme posláni jako posila na pravé křídlo. V rojích za prudké palby pušek a šrapnelů postupujem rychle vpřed. Ale pojednou dostáváme rozkaz zpět, jsme již skorem obklíčeni, couváme tedy a pojednou změní se naše couvání v divoký útěk. Všechno prchá v divém chvatu po šířce celého lesa. Za námi rachotí pušky, nad námi rvou se šrapnely v korunách stromů, urážejíce větve, které padají na nás. V tom také setkáváme se s prchajícími z jiných setnin. Konečně vycházíme na cestu a tu se mi naskytuje zvláštní pohled. Po dosti široké cestě vše v chumlích žene se zpět. Pluky 93, 96, myslivci, oddíly strojních pušek, vše pomíseno utíká z místa zápasu. Tu v příkopě vojín zdravotního oddílu ovazuje celou zkrvavenou hlavu kamarádovu, tam jiný vede raněného pod paží – torny, pušky a náboje válí se podle cesty. Vyjdouce z lesa vidíme vpravo na kopcích náš trén, který taktéž obrací k útěku. K   7. hodině večer propocení divým útěkem na celém těle, zastavujeme na planině Turawa. Od 3. praporu jsou prý tři setniny zajaty. Do 10. hodiny v noci kopem zákopy. Před námi požár a vypalované světelné koule ozařují bezměsíčnou nocí krajinu. O 10. hodině uléháme, třesouce se zimou, upocení, na mrazivé zemi, přikrývajíce se jen stanem. Dochází zbytek armády!

Vzbuzen jsem o 12. hodině noční – kopem opět zákopy. O 9. hodině ranní (17. květen) nastává kanonáda. Slunce ohromně praží, před námi zapálené skladiště s patrony křepčí jako strojní pušky a sloup kouře vznáší se nad tím. Bitva včerejší byla za vsí Boyrowkou. 25 O  1/4 5. hodinu zapálili Rusové dělostřelbou vesnici Przystup, která hoří celou noc. Prohlubujeme zákopy a uleháme v nich k „odpočinku“. Ráno 18. května vstáváme z   louže. Pršelo celou noc, a jsme vystřídáni první četou a utábořujeme se za zákopy v porostlině jalovcové, kde se čistíme a umýváme. Spánek v noci byl velkolepý. Ač pod širým nebem přikryti jen stanem, vyspali jsme se znamenitě. Jdeme opět do zákopů. Jenda koupil ve vsi dva ruské kbelíky zelí a zemáků za K   1,20. Měli jsme hody!

20. května vzbouzí nás o  1/2 2. hodině a o 2. již jdeme ze zákopů zpět. Po půl hodině zastavujeme, snídáme a rozdává se pošta. Za hodinu odcházíme a k 10. hodině dopoledne docházíme do starých zákopů, jimiž hodinu jdeme po celé délce a vystřídáváme zde myslivce. Obrovským obloukem po několikahodinovém pochodu přes nížinu, v níž leží vesnice Porohy, aby nás Rusové nespatřili, zaujímáme posice na druhé straně. Zákopy jsou důkladné, táhnoucí se po celé délce hřbetu, s   boudy k zimnímu přebývání – dole pod námi je vesnice Porohy.

21. května dopoledne jdeme jako hlídka do údolí, vypálené chatrče, políčka chudá, prorytá zákopy, spousty hilsen šrapnelových svědčí o nedávných bojích. Nazad prohnalo nás důkladně 6 kozáků. Chléb, který až dosud dostáváme, pozůstává ze samých drobtů. Zákopy plné bláta, žáb a ještěrek, div kde se to béře. Ve vypálené vsi na levé straně rovy ruských vojínů, ale špatně pohřbených, jednomu vyčnívá hlava, ruka i nohy, na což jest pohled příšerný. V jedné boudě nalezli jsme kočku s   dvěma roztomilými koťátky.

Každý vyhlíží jako zedník, ba někteří ani na noc, kde uložit se nemají, takže v   dešti a blátě spí pod širým nebem. My máme pěknou podzemní boudu, ve které si i topíme.

Přišel sem pochodový prapor X., k nám přiděleno 12 mužů, to bylo asi 26. května. Míváme dosud hlad! Časem pošlou nám sem Rusové pár granátů a my opevňujem zákopy ostnatým drátem.

30. května odchází náš velitel setniny nadporučík Hausknecht, Čech. 31. května o  1/2 3. hodině odchod polokruhem zpět do nížiny před zákopy, na straně severozápadní oheň. Rozvinujeme se v roje. Dělostřelectvo začíná! Zastavujeme. Šrapnely těsně před námi rvou se a  palba stává se čím dále prudší. Jenda odsud odvolán k sanitnímu oddílu, zůstávám sám. I rakouské dělostřelectvo začíná a my přibližujeme se více dopředu, kryjíce se chatrčemi. Postoupili jsme až ku skladišti dříví, když strhl se velký liják. Nad námi rvou se šrapnely, my však pod plechovou střechou skladiště jsme jisti. Odsud opět postupujeme o pár chatrčí dále kupředu, ukrývajíce se za těmito. Vlevo v stranu severní srážka, v   lese vpravo malá přestřelka. Kol nás nosí raněné. Obyvatelé chodí bez starostí, jsou zvyklí, děvuchy běhají po vsi, pasouce dobytek, a nad nimi explodují střely. O 4. hodině odpoledne palba ustává a o 7. hodině zpráva, že vzetí ruských posic je nemožné.

O  1/2 9. nastupujeme tiše zpáteční pochod a docházíme o  1/2 12. hodině noční na stará místa v zákopech. Cesta vedla blátem a vodou, za námi zář ohromného požáru, ruské reflektory osvětlují údolí, zapálený domek „svítí“ celou noc. Odpoledne 1. června slabá přestřelka před námi dole a dělostřelba z obou stran. Večer ruské reflektory ozařují posice a  nížinu, směrem k   Przystupu velký požár a bitva. 2. června udržují Rusové palbu směrem k Boyrowce, boj v nějž zasahuje obojí dělostřelectvo. Večer tím směrem požár a boj. Na pláni Turawě o  1/2 12. hodině veliký oheň. Přišel nový velitel setniny hejtman Neukirch.

3. června odpoledne zajata naše hlídka v údolí, vrátil se jen jeden, naproti v   lese přestřelka.

4. června v poledne odchod přes údolí, přes most, kdež nás Rusové důkladně zdraví šrapnely  – do protějšího lesa. V lese rozvinujem se a jdeme vpřed, o 8. hodině zastavujem, rozkaz k zakopání, což ale nelze provést, stojíme ve vodě. Les je zde řídký, stromy slabé, půda mechovitá a kam stoupneš, noha do vody se noří. Sotva lehnem, upravivše si jakžtakž úkryt, spustí Rusové ihned silnou ručniční palbu. Před námi oheň. První ranění naříkající dochází k naším čarám a my se chystáme ku spánku, za ochranu slouží nám torna před hlavou postavená. Strašná ruská dělostřelba později ustala. Zde padl Fr. Kuba z Konice.

5. června ruské šrapnely a kulky hvízdají nad námi. Od včerejška poprchává napořád, ale teď už leje. Odpoledne spustili Rusové strašnou kanonádu. Šrapnel za šrapnelem praská nad našimi hlavami, granáty vyhazují bažinatou půdu, vyvrací stromy. Ranění z bitevní čáry procesím ubírají se kolem. Po 3. hodině odpolední nastává zase zmatený útěk. Třikráte se shromažďujeme, ale vždy bez výsledků, konečně přece dochází k  jakémus uspořádání a o 5. hodině ustupujem do zákopů v údolí proti Lubienci, kdež ve hrozném lijavci se usazujem. Proti nám třikrát hoří. Tu se dovídám, že Jenda je raněn. Přestřelky trvají a ráno 6. června shledávám se s Jendou, který má jen lehké škrábnutí do kolena. Slunce svítí vesele! Vyléváme vodu z bot a sušíme. Od celé setniny chybí 34 muži. Až do rána trvaly přestřelky Rusů, pak byl konec. Rusové z Lubience couvli.

Ve 2 hodiny odpoledne odcházíme na místa kde 15.–16. t. m. sveden boj. Zde táboříme a se soumrakem dáváme se na pochod z Karpat ven.

Z Karpat

Procházíme vesnicí Jablonkou 26 s pěkným kostelíkem a o 11. hodině přicházíme do vesnice, jejíhož jména jsem se nedopátral, kde se ubytujem. O 4. hodině ráno 7. června odchod, přicházíme na silnici. Pak dělí se setnina napravo a levo – na obou stranách nacházejí se zákopy.

Duše obveseluje se pohledem na krajinu, obilí a zeleň, tu aspoň je vidět jaro, ale v oněch zlopověstných Karpatech sám smutek. O  1/2 10. hodině docházíme do vesnice Lechutě, kde do  1/2 12. odpočíváme, pak odchod v parně přes Horocholínu, 27 za níž z nenadání překvapeni jsme ruskými šrapnely – zůstali jsme jako zařezáni. Rozvinujem se a postupuje se proti vrcholu Rusy obsazenému. Pláněmi a houštinami, za rachotu střel obkličuje se celý kopec Grabowec, o 6. hodině večer Rusové se vzdali v počtu 800. My vylézáme na opuštěný vrch, uhnizďujíce se v zákopech, večer požár dole ve vesnici, ruská artillerie couvla, ale střílela výtečně. V Horocholíně mi Jenda ukazoval místa, kde v   nejkrutější zimě stával na stráži. Po bitvě nastal všeobecný „rabuňk“.

O 8. hodině 8. června odchod přes Grabowiec 28 a řeku na druhou stranu, k poledni dále přes Kamiene a Vinograd. Za tímto rozvinujeme se a postupujeme vlevo proti městečku Ottynii, 29 lesy, poly, jejíchž budoucí úrodu dupou naše boty. Pomalu blížíme se k ruským posicím na břehu za městečkem se nalézajícím. V krajních domech městečka jsem se „ulil“, k večeru byli zákopy obsazeny a já vyhledávám svou setninu. Při tmě se zakopáváme. Při začátku postupu viděti bylo ujíždějící ruskou jízdu na protějším kopci v oblacích prachu. Napravo od nás hoří prý naftový pramen.

9. června odcházíme do Ottynie, ale před samou nařízen pochod zpět do starých míst, odkud postup vpravo za ostré dělostřelecké palby přes louku. O 3. hodině odpočíváme u vsi Trkowice, 30 jejíž obyvatelé vše mají připraveno k odstěhování. Pak postupujem za vesnicí k východní straně za hrozné palby puškové, dělostřelectva a strojních pušek. Šrapnely rvou se před a za námi. Na svahu pole se zakopáváme a zůstáváme přes noc. Ráno vstáváme jako kominíci, půda, v níž jsme se zakopali , černá a slizká. 10.  června střelba ustala. Odchod na svah ku dvoru vypálenému, kde oddech. Mrtvoly a čerstvé hroby na půlhodinové cestě nasvědčují, že včerejší bitva stála dosti obětí. Byl jsem při vzryvu granátu zasypán černou hlínou, kterou bezděky rozetřev si po upocené tváři, dodal jsem sobě vzezření strašlivého. Všichni propukali v nehorázný smích při spatření mne. Zde přišel pochodový prapor XI. Večer jsme odešli na protější zaseté pole. Ves, u níž odpočíváme , jmenuje se Hostowo. 31 Ráno 11. června o 2 . hodině „alarm“ a odchod do Hostowa. Zde zůstáváme do poledne, pak odcházíme směrem severozápadním k Zakrzewicím 32 přes ves, jejíhož jména neznám, do druhé, kde zastávka. Na návsi stojí baterie polních děl, od nichž ležíme jen as 60–100 kroků. Při výstřelech škubem sebou všichni, uši nám zaléhají a neslyšíme pak, co jeden druhému povídáme. Vpředu ve frontě hřmí a duní rány z děl a pušek. Před večerem odcházíme na oseté pole za vesnici, zde zůstáváme jako záloha přes noc.

12. června odchod, až v Trzinesznikách zastávka. Slunce praží. Všude opuštěné zákopy, potkáváme zajatce. Opět odchod přes lesík a luka do druhého lesa, zde odpočinek. Jest tu příjemno v dubovém lesíku. O  1/2 10. hodině v noci odchod do blízké vsi, za kterou se utábořujeme. V   noci trochu prší, ale to jest nám příjemné. Divím se jen, proč nás vždy nechají tábořit v poli na úrodě, zahrada je 10–20 kroků od toho. Ves, u níž ležíme , jmenuje se Tamesznice, město za námi Tieszmenicze. 33 Odchod odsud za deště, Tieszmenicze zůstává nalevo, přes pole do vesnice Olszanica, kde zůstáváme na noc. Mimo nás přijelo mnoho vojska i němečtí huláni.

14. června o 4. hodině 40 minutách odchod do vesnice Rosznio, 34 kde zůstali jsme až do 16.  června, kdy o  1/4 4. odcházíme přes Mitowane, za níž odbočíme nalevo přes Bokuwna a dále přes les do Oleszowa, přes níž vede dráha. Pěkný kostelík. O  1/2 6. hodině odchod k východu. Za Oleszowem vápená pec. Jdeme po silnici do Mostspalili, u níž střílí těžké rakouské dělostřelectvo. Od této vsi , u níž též vápenka a klášter, odbočujeme napravo silnicí, o 10. hodině večer zastavujem ve Wiszniowce. Po chvíli jdeme zase kus zpět a na rozkaz lehnout, uléháme v silničním příkopu. Ale neležíme ani čtvrť hodiny a opět jdeme zpět a opět rozkaz lehnout. Za hodinu jsme ale zase vzbuzeni a jdeme vesnicí na druhý konec, odkud ale zase vracíme se na opačnou stranu a u potoka uléháme.

17. června probouzím se s východem slunce. Kol vozí trámy na most přes Dněstr. Setkávám se s Vojtou Pečem a k   8. hodině odcházíme přes Dněstr po zvláštní cestě; pak vzhůru na protější břeh, kde se rozvinujeme. Uléháme a  k 10. hodině uvítávají nás šrapnely a granáty, zakopáváme se tedy v poli. Ku 2. hodině nastává souboj dělostřelecký, hřmí to jako bouře, slunce praží silně, my nemajíce co píti, trpíme žízní. K 6. hodině strhl se boj pušečný, ruský dvojplošník přeletuje naše posice. Po 6. hodině postupujem vlevo příč kupředu. Ruská dělostřelba obrala si nás za cíl. Šrapnely praskají nad námi každou minutu, granáty rozrývají a vyhazují pěkné obilíčko, prach a kouř zaplavují celé okolí – před námi leží celé bojiště. Červenobílé obláčky dýmu ze šrapnelových explosí visí ve vzduchu, sloupy prachu z dopadnuvších granátů zdvihají se na ruské straně, prach a kouř rozptýlený mírným vánkem táhne se po celé frontě – vše tone v   prachu a kouři. V to hrčí rány děl a rachot pušek, my postupujeme obilím vpřed. Nad námi v dešti kulí hude svou večerní píseň skřivan. Po delším postupu v údolí uleháme, stmívá se, i dělostřelba usíná.

18. června postupujeme. Ale sotva jsme přešli za skupinu domků, ocitáme se v   hrozném ohni granátovém, hlínou jsme zrovna zasypáváni. Ležíš na zemi, hlavu zrovna do půdy zastrčenou, půda chví a otřásá se dopadajícími granáty, jejichž úlomky frčí nám kol uší, zarážejíce se bezprostředně kol nás do země. Slunce hřeje mile, mírný vánek ovívá ním rozpálená čela. Kol nás zem celá rozryta od granátů, dým a prach nás zahalují, jest to vůbec strašný okamžik. Střepiny granátů leží kol nás, prohlížíme je a otřásáme se hrůzou při myšlence, že by byl některý uvízl tak v našem těle. Po poledni opět postupujeme asi 800 kroků a v chalupách se ukrýváme.

Vesnice tato ležící vlevo v údolí jmenuje se Ostra. K večeru strhla se bouře a hojný déšť svlažuje zemi, blesky křižují po obloze, rachot hromu mísí se výstřely dělovými; hraje tu o primát příroda a člověk. A člověk vítězí!

Zase postoupíme několik set kroků a zakopeme se v žitě za nejprudší palby. To pracují údy horečně. Palba trvá dlouho do noci.

19. června ze svého úkrytu utekl jsem napravo, jelikož déšť kulí byl tam strašný. Rakušané artilleristi střílí do nás. Pohlavky jsou denním prostředkem k zavedení kázně.

Večer ostřelují Rusové most, který se buduje přes Dněstr, a my vystřídáváme 3. četu v zákopech, které si po celou noc opravujeme. Táhnou se zasetými poli. Za námi vlevo množí se hroby.

21. června o 10. hodině dopoledne strhla se zase taková palba pušková a dělová z obou stran. Granáty a šrapnely jen prší. Vlasy vstávají úzkostí při poslechu, jak nad hlavou sviští granáty, rvou se šrapnely a hlína ze zákopů tě zasypává.

O  půlnoci jsme vystřídáni a odcházíme přes Ostrou, Wiszniowku, Oleszow, Bokuwnu do Milowane, 35 kam ráno 22. června docházíme. Dáváme se do čištění šatstva, praní a umývání. O 5. hodině odcházíme přes Rozsno a po půl noci 23. června u vsi Pobersze v kukuřičném poli uléháme v  plné výzbroji ke kýženému odpočinku. Po půl hodině vedou nás na dvůr domku, kde opět uleháme v plné zbroji.

Vpravo od nás vozí pontony. O 5. hodině odchod dále na levý konec vesnice, která je neustále v obstřelu děl. Granáty dopadající u domků otřásají jimi a trhají bez toho jenom z blata slepené zdi. Z vesnice se všechno stěhuje. V opuštěných domech slídí někteří chtivci.

25. června o  1/2 1. hodině odchod na západ do Hanuszowic, kde táboří Němci, a o  ½ 4. odchod přes Uzin lesem bukovým v parně, Olszanici do Milowane. Večer 26. června o 10. hodině odcházíme přes Olszanici a ráno jsme v Tysmienici, kde vstupujem do vlaku a o  1/2 3. odjíždíme. K   10. hodině dopoledne přijíždíme do Horodenky, kde odpočíváme.

* * *

Jest právě neděle a vycházející z kostela hoši a děvy jsou všichni úplně stejně oblečeni. Děvy holohlavé, bosé, bílé sukně, přes ně kratší červené a nahoře dlouhé černé kabáty. I jinak oblečené je zde viděti. Vespod bílá sukně (vlastně je to košile), nahoře červená pásová do obou boků, po stranách podkasaná, vpředu úzká z téže látky zástěrka, krásné vyšívání na ramenou rukávů u košile, krátký bohatě vyšívaný kožíšek. Na hlavě bílý šátek, vzadu s červeným vyšitým širokým pásem do šátku vloženým. Bílý šátek jsa vyžehlen váží tak, že vyhlíží jako čepec. Běl a červeň zanáší radost do našich srdcí.

* * *

O 3. hodině odpoledne 27. června odcházíme do Potoczyska. 36 Chodíme zde do blízkého lesa a kácíme zde po celém kraji lesa dubový podrost v šíři 15 metrů od kraje do hloubky, slouží to namísto drátěných překážek. Kanonáda po celý čas. Desinfekovali jsme si zavšivené šatstvo a 2. července stěhujem se do východní části vesnice, poněvadž ve čtvrti této zuří skvrnitý tyf. Byly prý zde pro vyzvědačství 3. července oběšeni 3 muži z vesnice a 2 jsou „vyšetřováni“. Tento den o 8. hodině večer odcházíme a k  11. hodině docházíme dvorce, odtud do Horodnice a odtud do Perediwanie, za níž a vnitřkem táhnou se zákopy. Vesnice leží u Dněstru a přes vodu sousedí s Iwanie, již i hřebeny skal za Dněstrem obsazeny mají Rusové. Naše zákopy táhnou se hřbitovem, za námi as 15 kroků stojí kostelík. Den ubíhá ve stálých přestřelkách děl i pušek. Much tu máme tolik, že to až hrozné. Vůbec v chalupách pobyt ve dne není možný. Rusové obrali si za cíl šrapnelové střelby kostelík za námi.

* * *

Kreslím hroby vojínů. Ve stínu stromů na vesnickém chudém hřbitůvku, daleko od svých drahých, pohřben svými kamarády, odpočívá padlý vojín, Čech! Doma snad čekají svého otce dítky a máti těší se s  nimi na šťastné shledání…! A jak trnitá a trpká byla ta rakušácká vojančina, než bratrská ruská kulka sklátila jej v hrob, tak po smrti naznačuje bodlák pučící na hrobě jeho. Smutné vzpomínky!

* * *

5. července o 12. hodině noční jsme vystřídáni a jdem přes Horodnici a Strzyleze do Horodenky, kde v předměstských dřevěných domcích na jejich dvorkách se 6. července ubytujeme. 12. července o 7. hodině večer odcházíme starou známou cestou z Horodenky do Potoczyska, kam o  11. hodině noční docházíme. 13. července o 7. hodině večerní opět odsud odcházíme do bitvy. Vše jde zaraženě, vše působí na tě hrozným dojmem. Přechází 5. setnina. Peč přeje šťastné shledání. Jest to nejvíc rozčilující okamžik, ani v bitvě tak úzko člověku není. Vstupujem za hrobového ticha do lesa, na jehož pokraji vojenský kněz jakoby na výsměch nás žehná – odvracím se od toho farizeje.

Po chvíli les houstne a tu držíce se za ruce jeden druhého, neb maje svého předjdoucího na provázku uvázaného, klopýtáme neproniknutelnou tmou v lese. Vpředu svítí nám záře obrovského požáru, způsobeného dělostřelbou, jejíž pekelná hudba hude nám po celou cestu neustále.

14. července ke 2. hodině ranní docházíme k Dněstru, přes něj přepravujem se na pontonech za ruské kanonády. Střely dopadají až příšerně jistě. Uspořádavše se setniny, postupují poli směrem ku vsi Iwanie, za níž hřebeny hor obsazeny mají Rusové. U Iwanie zastavujem ve výmolu a v tomto trochu upravíme svůj úkryt. Bitvy dle doslechu zúčastní se 6000 mužů a 36 děl. Před sebou máme útočící 7. pluk na vrch, na němž nachází se ruské zákopy. Vidíme pluk v bitevních čarách ve 3. řadách za sebou zakopaný na břehu, sloupy prachu z dopadnuvších granátů a ještě ohromnější sloupy z vrhaných Rusy min. Půda se otřásá, vzduchem víří prach, slyšíš hřmění děl a rachot pušek. Krvavý útok! Svrchu nosí sanité raněné, kteří mohou sami , v procesích ubírají se na obvaziště. Popsat tak, jak skutečně se jeví tento hrůzostrašný obraz, nelze. O 4. hodině odpoledne postupujem dál vlevo a kryjem se zase ve výmolu na stráni hory. Ale tu dostáváme šrapnelový a granátový oheň, kamení a hlína nás zasypává. Prach ze země zvednutý granátovými výbuchy nás dusí, na protějším kopci hoří ves. K   večeru zříme smutné divadlo – pohřbívání padlých. Večer odcházíme do údolí a tu se zakopáváme. V noci leje a hrom bije. Reflektory a koule světelné osvětlují bojiště.

15. července vzbuzeni o 2. hodině ranní. Rusové vlevo troubí dvakrát k útoku, jich: uráá doléhá až k nám. Před námi vlevo se srázné stráně houfy raněných plazí se uboze dolů, nebo odnášeni jsou kamarády.

Opět zakopáváme se ustoupivše asi 150 kroků vzad, ale opět na nový rozkaz ustupujem ještě 150 kroků a zakopáváme se v zahradě. Kol nosí raněné, kteří mohou, jdou sami. V noci byl velký požár směrem východním. Dnes prý bylo z našich mnoho zajato a rozbit most právě zhotovený přes Dněstr. Odpoledne ruské šrapnely nádherně nás častují. Večer jdu s desátníkem Kolawcem hledat ostatní čety naší setniny. Cestou vidíme, jak naše dělostřelectvo rozpálilo vsi Nahirku a Hluška na protějších svazích a ihned strhl se boj.

Naleznuvše ostatní tři čety, vracíme se zpět po typických, rozrytých břehách v krkolomných posicích a došedše naší čety ihned zase zpět do srázného vrchu na nové posice se plazíme. V půd ě jako kámen tvrdé se zakopáváme na vrcholu, pot se z nás leje, kulky bzučí kolem uší jako čmeláci. Kopem a ryjem do rána 16. července, kdy zase na rozkaz zaujímáme nové posice v lese vlevo od nás a zakopáváme se za prudké střelby. Štěstí naše, že půda byla kyprá, že jsme se brzy ukryli, z batohů tekly nám již konservy probité kulemi. Sotva si tyto úkryty vykopem, nový rozkaz, jít do předních okopů a tyto v průchodné upravit.

16. července ke 2. hodině odpolední strašná kanonáda. Střely létají nám přímo k nám, myslíš, že nastal již soudný den. Krčíme se úzkostí těsně k podkopaným stěnám zákopů, při každém výbuchu zavírajíce oči a očekávajíce buď olověnou kuličku šrapnelu, neb krásný „vyhazov“ granátem. Hlína nás zasypává i uražené větve stromů. V pauzích vyhlížíme opatrně kolem na spousty v   lesíku způsobené – hotové peklo. Vedle mne raněn jeden z naší čety dvakrát do nohy a do břicha, odnáším jej s třemi kamarády, ale cestou potkáváme sanitéry, jímž ho předáváme. Spousty po kanonádě jsou hrozné. Vlevo od nás visí na stromě mrtvola bez hlavy, rozervaná, nohy a trup s tornou na jednom, střeva natáhnuta na druhém stromě, hlava není vůbec k nalezení. K večeru jdem as 50 kroků zpět do reservních zákopů. Sotva ale se v zákopech uvelebíme, nastává zase kanonáda. Všichni skorem utekli ze svých krytů, ke mn ě přišlo se jich schovat pět. Tísní se tu třesouce se při dunivých vzyvech granátů, kol dokola těsně u nás půdu rozrývajícími. Hlína a kamení nás zasypává. Vytřeštěným okem hledí druh na druha a jest to tím strašlivější, ježto noc již daleko pokročila. Sotva ustal tento oheň, ženou nás do předních zákopů k zesílení. Cestou ruské strojní pušky drnčí nám do bázlivého kroku. Já dostal se do úkrytu, jen jako malá příkopa, natahuji se tedy po celé délce těla, abych se uchránil před kulemi. A tu zase nastává pekelný okamžik. Explosemi granátu od tlaku vzduchu čapky nám slítají z hlav, zachycujíce se na ostnatém drátě vpředu, 2 kroky za mnou udeřil granát, tlak přirazil mne k zemi, ale vedle ležící Polák, jsa proti tváří obrácen, oněměl docela a omdlel. Posléze kanonáda uslabuje, ale trvá po celou noc až do bílého dne. Druhého dne prohlubujem si úkryty, jde to těžko, půda je samý kámen a moříme se s tím celý den. Večer do zálohy. Rusové chtěli příměří ku pohřbení padlých, ale nebylo jim vyhověno, celou noc zase kopem, mám v tom již praksi. V   noci osvětluje se bojiště světelnými raketami a aeroplány denně obletují posice.

18. července ráno sluníčko vzbouzí mne po hodinovém spánku i střelba. Odpoledne zapáleno granáty pár domků na protějším vrchu. Zápalníky z těchto létají nazad k nám. Před domky leží as 50 mrtvol našich – oběť vlastních, byli ještě živi někteří, volali o pomoc, které ale nedostali, a tak tu bídně zahynuli. Večer jsme vystřídáni, jdem do lesa, do zákopů. 19. července odpoledne opět dělostřelecký boj v plné hrůze. Ztráty z toho nástupu prý: pluk 7. přes 1400, náš přes 900. Do 14 . setniny ležící v záloze dopadl granát, jímž usmrceno 14 mužů, 5 raněno. Nepohřbené mrtvoly padlých rozšiřují po okolí otravný zápach. 20. července v ohromném blátě jdeme za Dněstr, přes nějž postaveny tři mosty k naší zásobárně, odsud nevracíme se již do posice, ale zůstáváme v   Iwan é . V oněch 13 padlých ze 14. setniny je též Matonoha z Čunína. Z fronty doléhá sem dnem i nocí řev děl a ohlušující rachot pušek. Kostelík zdejší zničený částečně dělostřelbou má střechu jako síto, provrtanou šrapnelovými kuličkami. Vyskytují se případy cholery mezi domácím obyvatelstvem. Já zřídil si atelier ve chlévku na dvorku, kde kreslím hochy tužkou na polní lístky, z něhož ale brzy vypudili mne kulky. Mužstvo plete drátěné překážky zvané „španělské jezdce“, které jim ale vždy Rusové do rána ukradnou.

Fr. Lakomý, jediný můj přítel vedle bratra, věnoval mi dnes 2. srpna báseň k   výročí války psanou. V každé řádce vzpomíná své dobré matičky, jejíž podpis tři křížky chová ve svém zápisníku co drahou vzpomínku na šťastné doby, doma u ní strávené. Večer tohoto dne odcházíme přes Dněstr do Potoczska do lesa proti Uscieczko. 37 Odsud je nádherný pohled na protější břeh Dněstru s Uscieczkem. 7. srpna jsem přidělen k sanitní hlídce. 10. srpna došel XIII. pochodový prapor. U nás hluchý cikán Koki zrobil si housle z desek beden, struny z drátků telefonního drátu a teď hraje jako pravý virtuos. 13. srpna zamítám povýšení. Kanonádu máme denn ě , namířena je hlavně na Potoczyska, též aeroplány shodily několik bomb. Žijem zde vesele, chodíme na houby, stavíme kryty a jinak se zde bavíme, třebas i honbou na srnce. Rozkazy armádní proti Čechům – prohlídky zápisníků, já svůj ukrývám.

K půl noci 22. srpna odsud odcházíme. Neradi loučíme se s dubovým lesíkem, ač mnoho pohodlí jsme tu neužili, ale život byl jistější. S přítelem Lakomým večer jsme se procházeli lesem mnoho sobě majíce, co vypravovati, o čem ucho přítelíčků našich nesmělo míti ani potuchy.

Fr. Lakomý:

Rok války

Rok tomu už co válka –

co jako orkánem by roznášeny

dnem – nocí – zkrvavenou zemí –

zní nářek – pláč a úpěnlivé steny.

Rok páchají se strašné nehříchy –

hřmí děla – rostou nemocnice –

sirotci – vdovy – mrzáci se množí.

Rok války – co tu říci více?!!

Modlitby o vítězství zbraní

poslouchá Bůh v jazycích kolikero –

mír chtějí už – však v srdcích zatvrdlých

strašlivých vášní zuří tisícero.

Co chtěl bych, nesmím psát – mlčím raděj.

Však jednu nezvratnou mám v srdci naděj –

že lepší doba čeká člověka –

a že ta doba není daleka –

Pak dějiny – nechť strašný vyřknou soud!

Ivanja 2. srpna 1915

Fr. Lakomý:

„Cílpunkt.“

Za vesnicí na návrší

kde se polní cesty dělí

stál, jak trosky povídají

z pískovce kříž neumělý.

Bíle natřen – z dálky viděn –

od kdy, není pamětníka.

Věnec uvadlého kvítí

rámě hrubé obemyká.

Nešťastná nějaká duše

přinášela ony květy,

modlitbu tu mnohou vroucí

šeptávali zbožné rety.

Obepjatý svadlým věncem

leží tu teď – rozbit v kusy.

Nebezpečným byl prý pro nás –

vhodným „cílpunktem“ pro Rusy.

U Potoczyska 5. srpna 1915

Fr. Lakomý:

Příteli v těžkých dobách Fr. Krejčímu

Tu, v místech smrti – za děl hřmění,

kde duše sourodá tak vzácná k nalezení –

– já poznal Vás  –

Čím duše bolí  – s tím se dělím s vámi –

nadějí lepší kojíme se oba,

že nadejde zas  – po těchto dnech bědných

pro lidstvo – pro nás – šťastnější snad doba.

Kdybych já snad – tu na vždy zůstat měl –

Vy lepších těch se dožil dob –

v kruhu svých milých vzpomeňte si

na opuštěný – pustý hrob! –

kde zapomenut – ztracen – tlím!

Vy jediný tu  – co mi rozumíte –

mě – který nikdy štěstí nezřel do tváře –

mé duši – osudem zlým tolik zbité.

A vrátím-li se milé chvíle s Vámi

jedinou budou žárnou upomínkou z těch

bouřných dob – jež tuto prožíváme.

U Dněstru, v lese na  vesnicí Usciczka, 8. srpna 1915

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Denník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.