Hildur Knútsdóttir

KRVAVÁ ZIMA

přeložila Martina Kašparová

Překlad této knihy byl realizován

díky finanční podpoře:

Copyright © Hildur Knútsdóttir, 2015 & 2016.

Titles of the original Icelandic editions: Vetrarfrí (2015), Vetrarhörkur (2016).

Published by agreement with Forlagið, www.forlagid.is.

Translation © Martina Kašparová, 2018.

Jacket illustration © Jindřich Janíček, 2018.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-775-5

PODZIMNÍ PRÁZDNINY

ZIMA ZAČÍNÁ

Bergljót

Tohle bylo zaručeně poprvé, kdy Bergljót přišla do školy moc brzo. Pustou chodbou v křídle s třídami posledních ročníků došla na dívčí záchody. Podívala se do zrcadla, rozpustila si dlouhé světlé vlasy, které měla až doteď sepnuté do ledabylého uzlu, a dala si záležet na tom, aby nový uzel vypadal ještě ledabyleji. Věnovala tomu několik pokusů. Když byla s výsledkem konečně spokojená, nanesla si na rty balzám s příchutí manga, umyla si ruce a vyšla zpátky na chodbu. Pak se posadila na lavičku a už po tisící si přála, aby měla telefon, na kterém by se mohla připojit k internetu. Jenže namísto prohlížení Facebooku nebo Instagramu se musela spokojit s tím, že se bude dívat oknem ven a počká, až bude deset minut po osmé a zazvoní na hodinu.

Začínalo se rozednívat. Nebe na východě hrálo tmavě růžovou a zdálo se, že domy před ním jsou černé, jako by byly v ranním šeru nasvícené zezadu. Listí spadané ze stromů dávno odvál vítr a podzim postupně přecházel v zimu. Zatím ale nesněžilo. Bylo osm hodin a dvě minuty. Bergljót pozorovala, jak před školou zastavuje autobus městské hromadné dopravy a vystupuje z něj spousta dětí. Byla ráda, že může do školy chodit pěšky. Nedokázala si představit, že by i v tom nejhorším počasí za nejkratších zimních dní, kdy je světlo pouhých pár hodin denně, musela mrznout venku na zastávce a čekat na autobus.

Jakmile začaly děti z autobusu proudit do jejího křídla, zahlédla Bergljót Maggu a Þóru. Přicházely přes trávník za školní budovou. Magga v bílé péřové bundě, jako vždy o krok napřed. Þóra v červeném vlněném kabátu v závěsu za ní. Magga něco vykládala a divoce přitom rozhazovala rukama. Bergljót cítila, jak se v ní probouzí důvěrně známá žárlivost, ale rychle ji zaplašila. Děvčata přece nemůžou za to, že bydlí ve stejné ulici. Bergljót navíc věděla, že nebýt jí, možná by se z nich kamarádky ani nestaly, protože Þóra a Magga nemohly být odlišnější.

Magga byla vysoká, ramenatá, světlovlasá a hlučná. A tak nějak tvrdá. Nejen proto, že jí tréninky plavání zpevnily tělo. Jako by měla ostré prsty. Šťouchnutí od ní neuvěřitelně bolelo a měla ty nejšpičatější lokty, jaké kdy Bergljót viděla. Dokonce i obejmout ji bylo poněkud nepříjemné – kvůli jejím výrazně vystupujícím pánevním kostem. Brečet ji Bergljót viděla jenom párkrát, pouze když prohrála v nějakém sportovním klání.

Zato Þóra byla malá a drobná, měla tmavé vlnité vlasy a hnědé oči. Moc toho nenamluvila. Bergljót s Maggou se ale už dávno naučily pozorně naslouchat, když Þóra otevřela pusu, protože skoro všechno, co pronesla, bylo důležité, pečlivě promyšlené a chytré, jako by si slova šetřila na chvíle, kdy je skutečně potřebovala použít. Jiný důvod, proč musely nastražit uši, byl ten, že Þóra mluvila hrozně potichu. A když mluvila španělsky se svou maminkou pocházející z Kolumbie, hlas se jí téměř vytratil a proměnil se v tichounké, zpěvavé předení.

Na hodině islandštiny seděla Þóra vedle Bergljót. Obě si svědomitě zapisovaly. Bergljót používala na zápisky čtyři barvy, Þóra pět. Před testem si poznámky vždycky přepisovaly načisto.

Bergljót někdo dloubl do ramene. Ostrý prst se jí zabořil do zad jako vrták. Bergljót se otočila a co možná nejnenápadněji převzala z kamarádčiny ruky složený lísteček.

„NEZAJDEME O POLEDNÍ PŘESTÁVCE DO PEKAŘSTVÍ?“ stálo na něm.

Magga nikdy neměla náladu dělat si v hodinách zápisky, ani jednou barvou. Spoléhala na to, že jí je kamarádky později půjčí, a hodiny trávila zpravidla přemýšlením o tom, co by si nejradši dala k obědu.

„Pro mě za mě,“ načmárala Bergljót v rychlosti pod velká křičící písmena. Potom lísteček ukázala Þóře, načež ho zase složila a bez mrknutí oka podala za sebe. Někdo jí lísteček vyrval z dlaně a Bergljót se opět podívala na tabuli. Učitelka islandštiny Guðríður už neprobírala gramatiku. Červenými písmeny na tabuli napsala:

PODZIMNÍ PRÁZDNINY 18.–22. ŘÍJNA

„Jak jistě víte, v pátek začínají podzimní prázdniny,“ oznámila Guðríður.

Nikdo nic neříkal, ale Bergljót cítila, jak třídou projela vlna radosti, jako zašumění na vlnové délce, které ucho sice nezaznamená, ale tělo přesto vnímá. O prázdninách samozřejmě věděli. Dávno zahájili odpočítávání do jejich začátku. Čekalo je pět úžasných dní volna.

„Chci vám zadat domácí úkol,“ pokračovala Guðríður a nálada ve třídě se okamžitě změnila. Někdo si povzdechl. Bergljót slyšela Maggu za sebou zamumlat: „Klasika!“

Guðríður se jen usmála a zeptala se:

„Nemysleli jste si snad, že z toho vyváznete tak snadno, že ne?“

Bergljót si byla jistá, že to v Guðríður bublá smíchy. Několik žáků smutně zavrtělo hlavou. Pochopitelně si nemysleli, že by vyvázli tak snadno. Ale i tak v to na malou chvíli doufali.

„Chci, aby si každý z vás o prázdninách přečetl nějakou knížku,“ upřesnila Guðríður.

Pak se obrátila k tabuli, do ruky vzala černou fixu a napsala: PŘEČÍST KNIHU! Následně ta slova dvakrát podtrhla, nejprve červeně, potom černě. Bergljót se to prostřídání barev líbilo. Takhle to bylo mnohem srozumitelnější. Magga za ní vzdychla tak hlasitě, že to Guðríður určitě slyšela, ale dělala jakoby nic. Bergljót se přihlásila.

„Může to být úplně jakákoli knížka?“ zeptala se.

„Ano, jakákoli,“ potvrdila Guðríður.

„Může to být sešit komiksů s kačerem Donaldem?“ zajímalo Úlfa ze zadní řady.

„Knihu si definujme jako vázanou publikaci, ne jen secvaknutou sešívačkou,“ odvětila Guðríður.

„Takže to může být komiks, když bude vázaný?“ přispěchal Úlf s další otázkou.

„Jistě,“ přisvědčila Guðríður.

Díky téhle informaci se nálada ve třídě rázem uvolnila.

„Jakou knížku se chystáte číst?“ zeptala se Bergljót, pusu plnou skořicového šneka. Trojice dívek se o polední přestávce vracela z pekařství.

„Tu nejkratší, co v knihovně najdu!“ vyhrkla Magga a rozesmála se.

„A ty?“ zeptala se Bergljót Þóry.

„Přemýšlím, že si přečtu Dům duchů,“ zamumlala Þóra do šály.

„Dům duchů?“ zopakovala Magga znechuceně. „Nemá tak tisíc stránek? A nečetla jsi ji už náhodou?“

„Ještě jsem ji nečetla ve španělštině. Původně je totiž psaná španělsky.“

„Jak já bych chtěla umět španělsky!“ posteskla si Bergljót. Zrovna začala chodit na volitelnou španělštinu a vůbec ničemu nerozuměla. Zato už zřetelně viděla své budoucí já v plavkách, dlouhé sukni a s obrovskou květinou ve vlasech, jak si objednává „una sangria, por favor“ na nějaké sluncem zalité pláži.

„Budoucnost patří překladači Google,“ prohlásila Magga. „Učit se cizí jazyky je staromódní a zbytečný.“

„A co když přestane fungovat internet?“ zeptala se Bergljót.

„Hrabe ti?“ vyprskla Magga. „Internet nemůže jen tak přestat fungovat.“

„Jasně, že může,“ opáčila Þóra. „Třeba když vypadne proud. Router potřebuje elektřinu. A počítač zrovna tak.“

„V tom případě použiješ 3G nebo 4G,“ nedala se Magga.

„I na nabití telefonu potřebuješ elektřinu,“ upozornila ji Bergljót.

„Nedávno jsem viděla fakt super video o takovém rotopedu, pomocí kterého se dá vyrobit elektřina,“ řekla Magga. „Takže telefon si můžeš nabít vždycky, a navíc mít pěknej zadek!“

Þóra něco zamumlala do šály.

„Co říkáš?“ otočila se na ni Bergljót.

Þóra si odkašlala a řekla:

„Věděly jste, že v sobotu začíná gormánuður?“

Magga ohrnula nos. Rozhodla se, že tentokrát si z Þóřina zájmu o islandské lidové zvyklosti utahovat nebude.

„Gormánuður? To je teda pěkně ošklivý a hloupý slovo. Co vlastně znamená?“

„Je to starý název prvního měsíce zimy. Myslím, že znamená něco jako období zabíjaček. Čas, kdy se porážejí všechna jehňátka.“

„Vymýšlení pěkných slov Islanďanům vážně moc nejde,“ ušklíbla se Bergljót.

„A co máš v plánu číst ty, Bergljót?“ zeptala se Þóra. „Můžu ti půjčit Dům duchů v islandštině.“

„Ne, ne, ne, o podzimních prázdninách nebudete mít na čtení nějakých bichlí čas!“ přerušila je Magga. „Nebo jste snad zapomněly na tu párty?“

Bergljót pookřála. Ne, ona na plánovaný večírek rozhodně nezapomněla. Záviselo na něm její budoucí štěstí. Bude to její první pořádná příležitost popovídat si s Grímem.

Bergljót a Grím spolu chodili do školy, do stejného ročníku, už přes dva roky. Ještě pořád se pamatovala na den, kdy ho zahlédla poprvé. Došlo k tomu na chodbě v křídle sedmých ročníků, zhruba dva týdny po začátku školního roku. Bergljót si všimla zátylku tmavovlasého chlapce v červeném svetru. Z nějakého neznámého důvodu z něj nedokázala spustit oči. Možná proto, že to byl ten nejkrásnější zátylek, jaký kdy viděla. Chlapec měl krátké tmavé vlasy a krk dohněda opálený letním sluncem. Když se otočil, Bergljót zasáhl do srdce šíp. Chlapec měl modré oči a dolíček na bradě. Nechápala, že si ho nevšimla dřív.

„Nevíte, co je zač ten tmavovlasý kluk v červeném svetru, co chodí do sedmé F? Připadá mi nějak povědomý,“ zeptala se co možná nejlhostejněji, jako by zásah šípu v srdci už necítila.

„Ééé… a je hezkej?“ zeptala se Magga a nakrčila čelo, jako by se ze všech sil snažila rozpomenout.

„No… já ti ani nevím,“ odpověděla Bergljót a cítila, že zčervenala. „Ale jo, docela ujde,“ zalhala pak. Byl to ten nejhezčí kluk, jakého kdy viděla.

Þóra se na ni chápavě podívala, ale neřekla nic. Občas byla zbytečně bystrá. Své kamarádky většinou hned prokoukla. Bergljót proto zčervenala ještě víc.

„Nemyslíš náhodou Gríma?“ ozvala se Þóra po chvíli.

Magga luskla prsty.

„No jasně! Kamarádí se s Úlfem, Tommim a ostatními.“

Úlf a Tommi chodili do nedaleké školy Grandaskóli, ony tři do Melaskóli. Magga je znala, protože spolu řadu let měli hodiny plavání.

„A ten Grím chodil taky do Grandaskóli?“ zeptala se Bergljót.

„Ne, myslím, že ne,“ řekla Magga. „Spíš do Austurbæjarskóli nebo Háteigsskóli nebo do jiné školy někde v té části města.“

Bergljót se už neodvažovala dál vyptávat.

Pořád doufala, že je osud jednoho dne svede dohromady. Že spolu jejich třídy možná někdy budou mít dílny nebo výtvarnou výchovu. Že spolu Úlf a Magga začnou chodit. Občas Bergljót dokonce snila o tom, že starý muž, který bydlel na patře pod nimi, umře a místo něj se do bytu nastěhuje Grímova rodina. Jenže nic z toho se nestalo. Žádná společná výuka se nekonala a starý muž ze spodního patra měl tuhý kořínek. A Magga Úlfa nesnášela, a to už od chvíle, kdy jí bylo devět a on se hned při jejím prvním plaveckém tréninku vysmrkal do bazénu. Jako jediné rozumné řešení jí připadalo Úlfa důkladně potopit. Držela ho pod vodou tak dlouho, až se trenér rozlítil, a moc nechybělo a Magga by s plaváním musela skončit.

Úlfovi trvalo podle všeho přesně šest let, než ji ten pokus o vraždu odpustil, protože ji předchozího dne pozval na večírek a dodal, že s sebou samozřejmě může přivést i kamarádky.

„Mám pro nás ukradnout lahev červeného vína?“ navrhla Þóra.

Bergljót se zarazila, spolkla kus skořicového šneka a obrátila se na Þóru, která se taky zastavila.

„A to bys mohla?“ zeptala se Bergljót.

„Jo,“ řekla Þóra a pokrčila rameny. „Naši si toho ani nevšimnou.“

Þóřini rodiče vyráběli červené víno doma v garáži a měli tam polici plnou lahví.

„No, já nevím…“ ozvala se Magga.

Magga zavrhovala veškerý alkohol, tabák a drogy. To se naučila na hodinách plavání.

„Poseroutko!“ vykřikla Bergljót. Pak si ale všimla, jak to Maggu sebralo, a tak rychle dodala: „Tím nemyslím, že se chceme nějak opíjet. Jen si dát skleničku červeného.“

Þóra přikývla.

„Mně občas doma nalijí trochu vína k jídlu. Na jedné skleničce není nic nebezpečného. Neznamená to, že člověk hned… umře. Nebo se z něj stane alkoholik.“

„No…“ převalovala Magga slova na jazyku. „Tak jo, možná. Ale jen když mi to bude chutnat.“

Bergljót ji přátelsky poplácala po rameni. „Tak se mi líbíš!“ pochválila ji a pak znovu vyrazily na cestu. Bergljót ještě pořád lechtalo v podbřišku. Bavit se s Grímem bude po skleničce červeného vína bezpochyby snazší. Snad.

Když vešly do vestibulu školy, stál tam. Bavil se s Úlfem a nějakými dalšími chlapci. Bergljót z něho jako obvykle nedokázala spustit oči. Pokaždé to probíhalo stejně: stačilo, aby s ní byl v jedné místnosti, a oči se jí na něj přilepily jako magnet. Tentokrát ovšem zvedl hlavu a zadíval se přímo na ni. Potom prohodil něco ke kamarádům a vydal se za děvčaty. Bergljót cítila, jak se jí do obličeje hrne krev. Grím se zastavil asi dva kroky od ní.

„Ahoj,“ pozdravil.

„Ahoj,“ odpověděla mu.

„Ééé…“ zakoktala Magga. „Potřebuju na záchod. Pojď, Þóro.“

Magga popadla Þóru za ruku a obě zmizely.

Bergljót si uvědomila, že celá zčervenala. Takhle blízko u sebe Gríma ještě nikdy neměla. Byl vysoký, skoro o hlavu vyšší než ona, a tak se Bergljót musela trochu zaklonit, aby na něj pořádně viděla.

„Chtěl jsem se zeptat… přijdeš na tu párty u Úlfa?“ vymáčkl ze sebe a zčervenal.

Bergljót se rozbušilo srdce a zdálo se jí, jako by opustila vlastní tělo, vznesla se nad něj a pozorovala se zvenčí, což prý někteří lidé zažívají v ohrožení života.

„Jo,“ vyhrkla, „mám v plánu přijít. A ty?“

„Jo,“ řekl a zrudl ještě víc. „Tak to se tam uvidíme.“

Nato se otočil a zamířil k Úlfovi, který bubnoval na odpadkový koš a cosi přitom kvílel.

Domů Bergljót nešla – doslova se vznášela. Grím se jí zeptal. Přišel si s ní popovídat. Nezeptal se přijdete? Zeptal se přijdeš? Podíval se jí do očí a zeptal se na to. Jako by chtěl, aby přišla. Jako by doufal, že přijde. A zčervenal. To bylo jistě dobré znamení. Možná se mu taky líbí? V to se Bergljót neodvažovala ani doufat. Znělo to až moc dobře, než aby to byla pravda. Jakou má vlastně šanci? Do jejich školy chodí spousta holek. Dobré čtyři stovky. Je možné, že by se zakoukal zrovna do ní, i když se vůbec neznají?

Podle hromádky pošty za vstupními dveřmi Bergljót usoudila, že rodiče jsou ještě v práci. Bragi s sebou poštu nahoru do bytu nikdy nevzal, třebaže ho o to rodiče často žádali. S neposlušností to nemělo nic společného, byl spíš jen roztržitý.

Bergljótin mladší bratr Bragi byl neuvěřitelný snílek. Vlastně jí připadalo docela roztomilé, jak si žije ve svém vlastním světě – jako by ani nebydlel s nimi, ale zčásti někde úplně jinde. Zároveň to bylo zvláštní. Bragi byl zvláštní a Bergljót občas dostala strach, že se stane terčem šikany. Mluvil sám se sebou. Prozpěvoval si neslušné písničky, které zaslechl v rádiu, a už nějakou dobu trávil čas se svým vymyšleným kamarádem. Bragi byl o pět let mladší než sestra a od jeho nástupu do školy ho Bergljót pro jistotu nespouštěla z dohledu, připravená okamžitě zasáhnout, pokud by se ho někdo opovážil otravovat. Ukázalo se ale, že její obavy jsou zbytečné. Děti nechávaly Bragiho i s jeho výstřednostmi na pokoji, a Bragi si dokonce našel nejlepšího kamaráda, který se jmenoval stejně jako jeho imaginární společník Andri. To bylo zezačátku dost matoucí, ale Bragi postupně o vymyšleném Andrim mluvit přestal. Takže ve skutečnosti se k němu nejhůř chovala a nejvíc ho pošťuchovala Bergljót. Občas se totiž nedokázala krotit. Hlavně když byla vzteklá – to ji dokázaly vytočit i maličkosti. A Bragiho měla jednoduše na ráně. Někdy ji tenhle blbeček uměl rozpálit úplně doběla.

Třeba jako teď. Když otevřela dveře do bytu, Bragi seděl v předsíni, shrbený před počítačem. Na hlavě měl ještě pořád čepici.

„Nezapomněl sis takhle náhodou sundat čepici, trubko?“ zeptala se Bergljót a dopisy odložila na telefonní stolek.

„Cože?“ ozval se Bragi a zíral na ni s otevřenou pusou. Zrovna hrál nějakou nepochopitelně nudnou počítačovou hru a podle všeho nerozuměl ani slovu z toho, co mu Bergljót právě řekla.

„Čepici,“ zopakovala Bergljót, strhla mu ji z hlavy a mrštila ji po něm.

„Aha,“ hlesl, duchem nepřítomný, a pokračoval ve hře, aniž se pokusil čepici zvednout.

Bergljót prolétla titulní stránku novin. Nic nového. Jen fotografie kachny na jezírku Tjörnin v centru města, neskutečně nudná politika a další zpráva o rodině, která zmizela v západní části ostrova. Podivný případ: rodiče a jejich dvě děti jako by se vypařili. Bydleli daleko od ostatních a jednou o víkendu prostě zmizeli. Zjistilo se to, když děti v pondělí nepřišly do školy. Auto stálo zaparkované u domu a pasy všech členů rodiny ležely ve skříni. Bergljót zaslechla maminku mluvit o tom, že muž měl deprese a pil a že panuje podezření, že svou rodinu zabil a následně spáchal sebevraždu. Ta myšlenka připadala Bergljót neuvěřitelně děsivá, a tak noviny rychle odložila. Měla příliš dobrou náladu na to, aby si musela připomínat všechny ty hrůzy ve světě. Gríma zajímalo, jestli přijde na večírek, a to jediné bylo důležité.

Bergljót se přesunula do svého pokoje a zavřela dveře. Batoh položila na zem, rozpustila si vlasy a lehla si na ustlanou postel. Zhluboka si povzdechla a vnímala, jak se jí po tváři bezděčně rozlévá úsměv. Nepamatovala si, kdy byla naposledy tak šťastná. Takhle se člověk cítí pod vlivem drog? Bergljót byla tak nějak lehčí a připadalo jí, že kdyby nedržela pevně pohromadě, rozpadla by se na kousky a ty by se postupně vznášely pryč. Tady ruka, tamhle noha, usmívající se hlava by se oddělila od těla a vlasy by se rozprostřely do všech stran. Bergljót si všimla prachu nahromaděného kolem plastových hvězd, které si kdysi dávno připevnila na strop a které ve tmě svítily. Dvě z nich už odpadly a jiným se odlepily rohy – brzy nejspíš odpadnou taky. Bergljót uvažovala, jestli je nemá sundat, nebo si sehnat novou lepicí hmotu a znovu je na strop přidělat, ale pak se rozhodla, že s obojím by bylo moc práce, a tak jen zavřela oči a představovala si večírek doma u Úlfa. Možná se Grím posadí vedle ní a Bergljót se bude dívat do jeho krásného obličeje, který znala téměř nazpaměť, protože si důkladně prohlédla každičkou jeho profilovou fotku na Facebooku. Nebo se možná posadí ona vedle něj. Na tom večírku se každopádně musí něco stát!

TOFU V DRAČÍ OMÁČCE

Bragi

Dveře se otevřely a Bragi sebou trhl. Do předsíně vešel tatínek a Bragi se v rychlosti podíval na hodiny. Bylo čtvrt na pět. Bragi seděl u počítače moc dlouho. Přes den na počítači být nesměl. Chtěl si jen na chvilku pustit Minecraft a pracovat na svém hradu, než se rodiče vrátí domů, jenže čas mu – jako obvykle, když si zapnul počítač – utekl jako neviditelný dinosaurus.

„Bragi,“ začal tatínek Þórberg unaveně.

„Já vím!“ vyhrkl Bragi. „Chtěl jsem se jen podívat! Zrovna jsem si to zapnul.“

„Je ti, doufám, jasné, co to znamená, Bragi,“ pokračoval tatínek tiše a do ruky vzal hromádku dopisů, kterou Bergljót položila na telefonní stolek.

Bragi přikývl. Teď nebude smět na počítač po večeři. Tatínek se na něj nezlobil, to se nestávalo nikdy. Vždycky byl jen zklamaný a tak nějak smutný. Což bylo vlastně ještě mnohem horší.

„Proč máš na klíně tu čepici?“ zeptal se.

„Cože?“ podivil se Bragi.

Tatínek mu ukázal na klín, a vážně: čepice.

„Já ti ani nevím,“ přiznal Bragi. „Možná mi jen spadla?“

Viděl, jak tatínkovi cuká v koutcích, ale snaží se mu nesmát.

„Bergljót už je doma?“

„Jo, asi jo. Co bude k jídlu?“

„Dneska je na řadě maminka. Nejspíš jen koupí něco po cestě.“

Maminka s tatínkem si vaření rozdělili a každý měl na starosti jiné dny. Poslední dobou ovšem maminka moc nevařila a jídlo převážně kupovala. Nejdřív Bragiho ochutnávání nejrůznějších jídel bavilo, ale teď už ho to celkem nudilo. Pořád bylo každopádně lepší, když jim donesla nějaké nudle, než když jim naservírovala jen kefír a ovoce, jako se to občas stávalo. Bragi si jí ale nikdy nestěžoval. Pokud by si měl sám vybrat mezi tím, jestli něco uvaří, nebo koupí, koupil by hotové jídlo. Při pracovní výchově ve škole už si totiž vyzkoušel vaření a věděl, že je to strašná nuda. Hlavně všechno pak uklidit. Stejně tak věděl, že maminka má spoustu práce. Od chvíle, kdy si otevřela advokátní kancelář, byla v zaměstnání vlastně skoro pořád. Prozradila jim, že o otevření vlastní advokátní kanceláře vždycky snila, a tak dala v práci na ministerstvu výpověď a rozhodla se svůj sen uskutečnit. Taky jim řekla, že bude muset hodně pracovat, ale jen zezačátku. Uběhly ovšem už tři roky a ona pořád pracovala hodně. Možná dokonce víc než na začátku. Ale tvrdila, že to je dobré znamení a všechno se brzy srovná. Bragi doufal, že tohle její brzy nastane už brzy.

Maminka přinesla domů sladkokyselé krevety, smažené nudle a tofu v dračí omáčce. Tofu Bragimu nejprve připadalo odporné, ale už si na něj začínal zvykat. Nicméně věděl, že ho nesmí jíst tak často. Podle maminky by pak možná v budoucnu nemohl mít děti nebo tak něco. Nebo by se proměnil v holku? To už si Bragi nepamatoval. Pořídit si děti ho moc nelákalo, zato si říkal, že být holka by mohlo být vážně super.

Bragi pomlaskával nad tofu a představoval si, že dračí omáčku uvařili z kostí opravdového draka, obrovského a tak jasně červeného, že když prosvištěl po nebi, šupiny mu zářily, jako by byl posetý blyštivými rudými rubíny. Jmenoval se Da Long a bydlel v jeskyni na samotném vrcholku vysoké hory, vysoko nad oblaky. Tam sídlil celé tisíce let, až do dne, kdy na ten nejvyšší vrcholek vylezla copatá holka s mečem přes rameno a…“

„Kam teda zítra vyrazíme?“ zeptal se tatínek.

Celá rodina seděla u jídelního stolu. Bergljót měla plnou pusu, ale vehementně přikyvovala, jako by se k tatínkově otázce připojovala. Mamince Sigrún se ruka s vidličkou zastavila v půli pohybu. Na vidličce ležela kupička rýže.

„Zítra? Co se děje zítra?“

Bragi se překvapeně podíval nejdřív na maminku, pak na tatínka. Tatínek se podíval na maminku, se strnulým výrazem. Pak sklopil zrak do talíře a odkašlal si.

To maminka vážně neví, co je zítra za den?

Bergljót sousto už zjevně spolkla, protože sykla:

„Ale no tak, mami, zítra má přece táta narozeniny! Copak nejsi v obraze?“

Bergljót mluvila vždycky hrozně nahlas.

Maminka se plácla do čela a vytřeštila oči.

„No jistě! Promiň, Þórbergu. Jak jsem na to mohla zapomenout?“

Natáhla ruku a položila ji na hřbet té tatínkovy.

Bragi se podíval na tatínka. Ještě pořád upíral pohled do svého talíře. Pak zvedl hlavu a usmál se. Ale nebyl to tak docela upřímný úsměv. To Bragimu neušlo a moc dobře tomu rozuměl. Taky by ho pěkně rozesmutnilo, kdyby maminka zapomněla na jeho narozeniny.

„Nezajdeme si na suši?“ navrhla Bergljót.

Viděla nějaký holčičí film, kde hlavní hrdinky pořád jen jedí suši, a teď chtěla stůj co stůj jít do nějaké suši restaurace, přestože věděla, že Bragimu se ze suši zvedá žaludek. Bragi měl dokonce podezření, že ani Bergljót suši nijak zvlášť nechutná.

„Dáme si pizzu!“ vykřikl.

„A co indická restaurace?“ ozval se tatínek.

„No...“ zaváhala maminka.

„Co?“ utrhla se na ni Bergljót.

„Máš snad zítra nějakou schůzku?“ zajímalo tatínka.

„Odložím ji,“ slíbila maminka. „To není problém.“

Tatínek přikývl a znovu se zadíval do talíře. Po zbytek večeře už toho moc nenamluvil.

NAROZENINY

Bergljót

Někdo s ní třásl. Bergljót zamumlala něco o tom, že voda je ještě pořád moc horká. Osoba, která s ní třásla, se tiše zasmála a pak ji štípla do tváře.

„Co se ti to zdálo?“ zeptala se maminka.

Bergljót z jejího hlasu vycítila úsměv. Otevřela oči. Naštěstí měla maminka dost soudnosti na to, aby rozsvítila jen malou lampičku, než Bergljót vzbudila; stropní světlo bylo pro právě probuzené oči příliš ostré. Takovým věcem maminka rozuměla, drobnostem, které hrály velkou roli. Bergljót znovu zavřela oči.

„Kolik je vlastně hodin?“ zeptala se ochraptěle.

„Tři čtvrtě na sedm,“ odpověděla maminka. „Už jsem prostřela a chci ještě zaběhnout do pekařství. Mohla bys probudit Bragiho, ať jsme všichni nachystaní, až oslavenec vstane?“

Bergljót opět otevřela oči. Maminka seděla na kraji postele v kabátu, kabelku přes rameno, zjevně připravená vyrazit ven.

„Jasně,“ přisvědčila Bergljót, třebaže po ničem netoužila víc než po delším polehávání pod vyhřátou peřinou.

„Díky, zlatíčko,“ řekla maminka a vlepila jí pusu na tvář. Bergljót si dopřála ještě chvilku v posteli, dokud neslyšela zaklapnout vstupní dveře. Pak se posadila, zívla a nohy spustila na chladnou podlahu. Tělo měla po spánku malátné.

Bragi ležel na posteli těsně u zdi, rovný jako pravítko. Do jeho postele by se vešli tři takoví. A tak to bylo pokaždé: Bragi zabíral mnohem méně místa, než výrobci nábytku u běžného člověka předpokládali. Bragimu se podobně citlivého probuzení jako Bergljót nedostalo. Bergljót rozsvítila rovnou stropní světlo a bratrem zatřásla.

„Probuď se, Bragi!“ zašeptala tak hlasitě, jak si jen troufala. „Táta má dneska narozeniny, pamatuješ? Máma šla do pekařství a my musíme být vzhůru, až se táta vzbudí!“

Bragi otevřel oči a vystrašeně si ji prohlížel. Po probuzení vždycky vypadal jako k smrti vyděšený králík. Bergljót z toho běhal mráz po zádech. Bragimu chvíli trvalo, než se vzpamatoval, a potom vyskočil z postele.

„Koupí nám máma čokoládové sušenky?“ zeptal se.

„To nevím,“ opáčila Bergljót podrážděně a přála si, aby byla hned po probuzení takhle čilá.

Cestou do kuchyně třikrát zívla. Ve dveřích se zastavila a rozhlédla se po místnosti. Na stole byl nový ubrus, prostřený svátečním jídelním servisem. Kuchyně voněla kávou a horkou čokoládou a na lustru visely tři nafouknuté balonky.

Maminku po včerejšku očividně přepadly pořádné výčitky svědomí.

MURG KURKURE

Bragi

Bragi si důkladně pročítal jídelní lístek. K jeho velké radosti se rodina nakonec rozhodla jít na jídlo do indické restaurace, ne na suši. Bragi váhal, jestli si má dát Murg Kurkure nebo Šikandari Gošt. Obojí znělo jako jméno padoucha z nějakého kresleného filmu. Bragi si je dokázal živě představit. Murg Kurkure byl vysoký, hrůzu nahánějící nájemný vrah, vždy oděný v černé košili, obličej tajemně zahalený černou rouškou, takže jste z něj zahlédli jen nelítostné, pichlavé oči. Měl obrovité ruce a u opasku nosil zavěšený samurajský meč, ostrý jako břitva. Šikandari Gošt byl zlý král duchů. Dokud žil, byl to obávaný vojevůdce, ale pak ho zradil jeho nejlepší kamarád, náčelník lupičů, a podřízl mu krk, aby získal zlato, které Šikandari Gošt nashromáždil během svých výprav. Teď Šikandari strašil, ukrýval se v nejtemnějších zákoutích podsvětí a trápil každého, kdo u sebe přechovával sebemenší díl zlata, kvůli němuž ho zabili.

„Bragi! Bragi!“

Bragi zmateně zvedl hlavu od jídelního lístku, v myšlenkách pořád ještě u Šikandari Gošta, který měl zcela nepochybně rudě zářící strašidelné oči. Bergljót Bragimu před nosem několikrát luskla prsty.

„Země volá Bragiho! Haló, je někdo doma?“

„Ale no tak, Bergljót,“ okřikla ji maminka a stáhla jí ruku dolů. „Už máš vybráno, Bragi?“

„Ty jsi fakt divnej,“ ulevila si Bergljót.

Maminka Sigrún se omluvně usmála na číšníka, který trpělivě čekal s propiskou a malým notýskem.

„Dám si tohle,“ ukázal Bragi na Murg Kurkure. Věděl totiž, že pokud by se Murg Kurkure a Šikandari Gošt utkali v souboji, Murg by svého protivníka rozcupoval mečem na kousky – nebyl z těch, kdo se bojí duchů.

„Na našeho oslavence!“ zahlaholila maminka a usmála se na tatínka. Všichni si přiťukli. Rodiče červeným vínem, Bragi Spritem a Bergljót kolou. Pak se Bergljót zeptala, jestli by nemohla ochutnat víno. Když si usrkla z maminčiny sklenky, Bragi si všiml, jak se snaží zamaskovat škleb, který se jí na obličeji objevil.

„Chutná ti to?“ zajímal se.

„No jasně,“ pokrčila Bergljót lhostejně rameny.

Bragiho napadlo, že v televizi určitě viděla nějaký seriál, kde holky pijí spoustu červeného vína.

„Četli jste noviny?“ zeptala se Bergljót po chvíli. „To o těch starých lidech na východě ostrova?“

„Jakých starých lidech, Bergljót?“ zjišťoval tatínek.

„Taky zmizeli! Jako ta rodina v Západních fjordech! I oni žili daleko od ostatních, sami v nějakém údolí, a když o nich jejich děti pár dní neslyšely a vydaly se za nimi, byli prostě fuč, zmizeli!“

Bragi se zavrtěl na židli. Myšlenka, že by se někdo mohl jen tak vypařit, mu byla velmi nepříjemná. Sešly třeba v noci z hor obryně, odvlekly je s sebou nahoru do své jeskyně a sežraly je?

„Lidé dělají nejrůznější věci,“ podotkl tatínek. „A ne že by neexistovaly případy, kdy se starší manželé, z nichž jeden nebo oba jsou těžce nemocní, kdy se… no… odsud rozhodnou odejít po svém.“

„Odejít odsud po svém?“ zopakovala Bergljót. „Co tím myslíš?“

Maminka si odkašlala.

„Ehm, nechcete si povídat o něčem veselejším? Když už má tatínek ty narozeniny? A já bych vám taky ráda něco oznámila,“ řekla a na jednoho po druhém se postupně usmála. Pohled se jí zastavil na tatínkovi: „Po víkendu jsem si vzala dovolenou. Zítra vyrazíme na pár dní na chatu.“

Bragi sledoval, jak se tatínek rozzářil.

„Cože?!“ vykřikla Bergljót. Vytřeštila na maminku oči a rty se jí stáhly do bledé čárky. „Já ale na žádnou chatu nechci!“

„Taky tě tam nikdo nezve, zlatíčko!“ rozesmála se maminka. „Mluvila jsem s Magžinou maminkou. Můžeš zůstat u nich.“

Bergljót vypískla radostí a pravou ruku zaťala v pěst, jako by právě dala gól.

„A co já?“ zeptal se Bragi slaboučkým hláskem. „Já pojedu s vámi?“

„Ne, ani ty s námi nepojedeš, zlatíčko. Tenhle výlet je jen pro mě s tatínkem. Přespíš u Andriho.“

Bragimu se ulevilo. Jet s nimi na chatu by bylo bezva, ale ještě bezvadnější bude zůstat u Andriho. Andri měl psa a dva starší bratry, kteří jim občas dovolili koukat na nepřístupné filmy. A v pátek u Andriho doma vždycky jedli pizzu, domácí pizzu se spoustou druhů oblohy, nejen se třemi jako na té, kterou objednávala maminka.

Tatínek pomaličku zavrtěl hlavou. Ne protože by byl naštvaný, spíš jako by tomu stále ještě nedokázal uvěřit. Na rtech mu pohrával úsměv a v očích mu dokonce jiskřilo.

„Myslíš to vážně?“ ujišťoval se. „Prodloužený víkend?“

„Od čtvrtka do pondělí,“ potvrdila maminka. Pak se natáhla přes stůl a políbila tatínka přímo na pusu.

„Panebože,“ ulevila si Bergljót znechuceně. „Chovejte se jako lidi!“

SNÆFELLSNES

Bergljót

První, co Bergljót po příchodu domů udělala, bylo, že poslala smsku Magze:

Prazdniny budou super! Tvoje mama je nejlepsi!

Odpověď přišla vzápětí:

Bude to pecka! Rozhodne NEBUDES MIT SANCI docist tu knizku!

Bergljót se usmála a opřela se na pohovce. Magžina maminka byla vždycky hrozně v pohodě. Mnohem víc než Bergljótini rodiče. Bergljót například mohla většinou zůstávat venku jen do deseti hodin večer. Dvakrát směla o víkendu přijít až o půl jedenácté, ale to jen proto, že film, na který šla do kina, byl příliš dlouhý. Rodiče si navíc dohledali přesné časy promítání, aby měli jistotu, že jim Bergljót nelže. Magga mohla být venku v podstatě tak dlouho, jak chtěla. Což znamenalo, že o víkendu směla zůstat do půlnoci, ale její maminka se nijak nestresovala – stačilo, aby jí Magga předem zavolala, že se opozdí. Bergljót byla navíc přesvědčená, že by jim Magžina maminka došla do obchodu koupit alkohol, kdyby ji o to Magga poprosila.

Ne že by rodiče Bergljót nevěřili. Alespoň to nechtěli přiznat. Jen tvrdili, že nevěří „všem ostatním“, ať už tím mysleli kohokoli. Bergljót tyhle „ostatní“ nikdy nepotkala. Jediné, co chtěla, bylo smět být na večírcích déle než do deseti. A moct si dát třeba skleničku červeného vína. Doma u Maggy a její maminky to byla hračka. Možná by měly zařídit, aby u nich mohla přespat i Þóra?

Když se Bergljót následujícího dne vrátila domů ze školy, stál na odpočívadle schodiště velký kufr. Rodiče se chystali vyrazit, jakmile se maminka vrátí z práce. Bergljót vytáhla telefon a podívala se na hodiny. Byly skoro dvě. Rodiče měli v plánu zavézt ji cestou k Magze, takže si s balením musela pospíšit.

„Ahoj,“ křikla hned po příchodu do bytu.

„Ahoj!“ ozvalo se z kuchyně. Ve čtvrtek učil tatínek jen dopoledne, a tak chodil domů zpravidla brzo. Bergljót se zastavila ve dveřích, opřela se o zárubeň a kroutila hlavou. Tatínek myl nádobí. Nechápala, proč si rodiče nepořídí myčku. Při zařizování bytu se s ní počítalo. Místo ní zela v kuchyňské lince díra, kam teď dávali prázdné plechovky. Taková myčka nebyla vůbec drahá záležitost, a přes inzerát na internetu se dala pořídit dokonce ještě levněji. To si Bergljót důkladně prověřila, protože mytí nádobí ji neskutečně nebavilo. Jenže podle tatínka člověku prospívalo, když občas přiloží ruku k dílu. Bergljót s tím naprosto nesouhlasila. Člověku prospívá, když se vzdělává, cestuje a chová se hezky ke zvířatům. Ne když umývá zaschlé zbytky ovesné kaše jarem a kartáčem na nádobí z IKEA.

„Kdy přijde madam domů?“ zeptala se Bergljót.

„Přestaň jí tak říkat,“ ohradil se tatínek. „Čekám ji každou chvíli.“

„Takže už pojedeme?“

„Brzo. Máš sbaleno?“

„Skoro,“ odvětila Bergljót a zmizela do svého pokoje.

Zpod postele vytáhla zaprášenou sportovní tašku a začala do ní skládat oblečení. Slyšela, jak se dveře do bytu otevřely. To bude jistě maminka. Bergljót se posadila na postel a zkoumala kupičku oblečení v tašce. Měla by si vzít i ty červené šaty? Nebo se jí v tašce pomačkají a budou vypadat příšerně?

Někdo zaťukal na dveře jejího pokoje.

„Pojď dál!“ křikla Bergljót.

Nesmí zapomenout na svůj iPod. Kde ho viděla naposledy? Polovinou těla už zalezla pod postel, aby se po něm podívala tam, když se dveře otevřely.

„Bergljót?“ oslovila ji maminka.

Bergljót upírala pohled na prach pod postelí. Z maminčina hlasu poznala, že se něco děje.

„No?“ snažila se, aby to znělo jakoby nic, a natáhla se po iPodu, který zahlédla úplně vzadu pod postelí. Jako by snad tím, že si neblahého tušení nebude všímat, dokázala zařídit, aby zmizelo.

Vylezla zpod postele a narovnala se. Maminka už seděla na posteli a poplácala na místo vedle sebe. Bergljót se posadila k ní.

„Co je?“

Maminka se na dceru podívala a povzdechla si. Tvářila se nešťastně.

„Co je?“ zopakovala Bergljót otázku. Maminka schovala obličej do dlaní. Bergljót se sevřel žaludek strachem. Stalo se něco hrozného? Někdo umřel?

„Tak co je, mami?“ zeptala se už potřetí a položila mamince ruku na rameno. Maminka se jí podívala do očí. Naštěstí neplakala. Vypadala jen hodně, hodně unaveně.

„Ach jo, zlatíčko, všechno se to strašně zamotalo,“ posteskla si.

Strach v Bergljótině žaludku nečekaně vystřídala zlost.

„Neříkej mi, že musíš do práce?!“ vybuchla.

Maminka si povzdechla tak zhluboka, až se celá tak nějak scvrkla. Nikdy předtím Bergljót nepřipadala tak maličká. Nebyl to příjemný pocit.

„Stala se taková věc. Za hospodářské zločiny právě zatkli jednoho muže. Významného muže. Ten případ je dost závažný a zatčeného chtějí poslat do vazby. Vyžádal si mě coby svou obhájkyni. Je to obrovský případ, Bergljót, přesně na takový jsem celou dobu čekala. Takhle závažné případy můžou naši kancelář dostat do povědomí lidí. Nemůžu říct ne.“

Maminka Sigrún se podívala na svou dceru.

„Ale slíbila jsi tatínkovi…“ začala Bergljót vyčítavě. Už tak ho dost mrzelo, když maminka zapomněla na jeho narozeniny. Teď přece nemůže na poslední chvíli všechno zrušit, to mu nemůže udělat.

„Já vím, já vím,“ skočila jí do řeči maminka. „Ale on to chápe. Já se budu ze všech sil snažit ten případ dořešit co nejrychleji a v sobotu nebo v neděli za vámi přijedu.“

Bergljót sebou trhla.

„Za námi?“

„Jo, pojedete s tatínkem. Všichni máte koneckonců podzimní prázdniny. Pokusíme se z toho vytěžit co nejvíc.“

Bergljót zbledla. To snad nemůže být pravda.

„Ale já budu přece u Maggy!“

„Ne, pojedeš s tatínkem. Tolik se na ten víkend těšil.“

„Já jsem se zase těšila na Maggu! To ty jsi nedodržela slib. Proč za to mám pykat já?“

Maminka se zhluboka nadechla a najednou přestala být maličká. Narovnala se. Prosebný tón se jí z hlasu vytratil a pohled měla zase odhodlaný, když řekla:

„Nebudeme o tom diskutovat, Bergljót. A co se děje o víkendu tak důležitého u Maggy, že nemůžeš jet s tatínkem a Bragim na chatu?“

„Bude párty! Párty, na kterou prostě MUSÍM!“

Bergljót teď doslova ječela. Maminka musí pochopit, jak je to důležité.

Z maminčina nepřístupného výrazu se dalo vyčíst, že nemíní ustoupit.

„Takových párty ještě bude!“

„NE!“ zařvala Bergljót. „Ne takováhle! Ne tahle!“

Maminka vstala.

„O tom s tebou nehodlám diskutovat,“ zopakovala odměřeně. „Vidím, že už máš sbaleno. Přihoď si tam ještě něco teplého. O víkendu má na Snæfellsnesu sněžit.“

Potom se k dceři otočila zády, vyšla z pokoje a zavřela za sebou dveře.

Bergljót zůstala sedět na posteli zcela ochromená, neschopná se pohnout. Zklamání ji tížilo víc, než kdyby ji zavalily všechny kopce z okolí Reykjavíku. Po tvářích jí začaly stékat slzy, jedna po druhé. Před pár minutami byla tak šťastná. Jak se mohlo všechno tak rychle pokazit?

Bergljót se opřela hlavou o studené okénko a sledovala ubíhající krajinu. Proč musí být v téhle zemi všechno tak strašně ošklivé a bezbarvé? Uschlá zežloutlá tráva, šedé kameny, hnědé bahno. Osamoceným stromům se tenhle neutěšený výhled příliš zachránit nedařilo – byly tak zakrslé a holé, že žalostný výjev ještě umocňovaly. Bergljót si vytáhla iPod a nahlas si na něm pustila rockovou kapelu Kings of Leon. Tatínek už zase ukazoval na něco z okna. Odříkával přitom jakési místní názvy. To mu nedochází, že je to vůbec nezajímá? Co sakra záleží na tom, že se nějak jmenuje tenhle drn napravo, a ne ten nalevo? Oba nejspíš pokrývá vrstva ovčích hovínek.

Co si Grím pomyslí, až Bergljót na ten večírek nepřijde? Že je jí to jedno? Že ji Grím ani trochu nezajímá? A co on? Půjde se prostě líbat s nějakou jinou holkou? Bergljót pálily oči, a tak několikrát prudce zamrkala. Nechtěla fňukat. Na to byla moc naštvaná.

Když volala Magze, aby jí oznámila, že nedorazí, stěží přemáhala pláč. Mluvila stručně, aby si snad Magga nemyslela, že je Bergljót nějaká uražená. Ale Magga jí úplně rozuměla. Byla dokonce neobyčejně chápavá, skoro jako Þóra. Bergljót dělalo dobře, když slyšela Maggu, jak mamince spílá z plných plic. Zasloužila si to, protože se zachovala hrozně nespravedlivě. Na konci telefonátu Magga Bergljót slíbila, že jí poví o všem, co se na večírku bude dít. O všem.

Bergljót rozčilovalo, jak málo má svůj život pod kontrolou. Že si maminka může jen tak přijít a jedinou větou zničit všechno, co si Bergljót naplánovala. Bergljót se nemohla dočkat, až bude dospělá a rozhodovat o sobě sama.

Copak nemůže mít tatínek obě ruce na volantu? On, který jindy řídil tak opatrně, riskoval svoje i jejich bezpečí a ukazoval sem a tam, aby děti „poznaly svou zemi“, jak neúnavně opakoval. Byl smutný. Snažil se to zamaskovat, ale Bergljót to na něm stejně poznala. Samozřejmě že je smutný. Bergljót hryzlo špatné svědomí, když si vzpomněla, že mu k narozeninám ani nedala dárek. A teď přišel i o dárek od své manželky. Copak mamince nedochází, jak je strašná? Nebo jí to je úplně jedno? Zkazila víkend celé rodině.

Bergljót se s ní ani nerozloučila. Když ji maminka objala, políbila na čelo a zašeptala: „To bude zas dobré, zlatíčko. Buď na tatínka hodná,“ stála Bergljót jako socha, ruce podél těla. Ani se na maminku nepodívala, neřekla ahoj, jen si šla beze slova sednout na zadní sedadlo auta. Když tatínek a Bragi mávali na rozloučenou, Bergljót zírala před sebe, dokud jí jejich dům nezmizel z dohledu.

ZÁZNAMNÍK

Bragi

Bragi doufal, že Bergljót co nevidět přestane být uražená. Celou cestu na poloostrov Snæfellsnes, vzdálený od Reykjavíku skoro tři hodiny jízdy, nepromluvila ani slovo. Jenom seděla na zadním sedadle auta, sluchátka v uších, a když zastavili v městě Borgarnes, ani si nedošla na záchod. Normálně musela v Borgarnesu na záchod vždycky. Když konečně dorazili na chatu, usadila se na pohovku a dál se uraženě dívala z okna, zatímco Bragi s tatínkem nosili dovnitř zavazadla, pustili přívod plynu, prozkoumali, jestli není zamrzlé potrubí, a prohlédli si pastičky na myši. Pak tatínek odešel ven zamknout auto a Bragi se osmělil. Posadil se vedle sestry a sáhl jí na rameno. Podívala se na něj tak nepřátelsky, že ho snaha o rozhovor s ní málem přešla.

„Co je?“ zasyčela na něj a vyndala si z ucha sluchátko.

„Bergljót…“ začal Bragi. Pak si dodal odvahy a zbytek ze sebe vychrlil co možná nejrychleji.

„Podle mě se chováš hrozně nefér. Za to, že nemůžeš spát u Maggy, táta ani já nemůžeme. Táta zase nemohl jet s mámou sem a já jsem nemohl zůstat u Andriho.“

Bergljót na něj vytřeštila oči, jako by chtěla něco vyhrknout. Bragi čekal něco ošklivého – jeho sestra uměla ubližovat slovy. Bergljót sice pusu otevřela, ale hned ji zase zavřela. Pak se zatvářila, jako by spolkla něco hodně hořkého, a nakonec přikývla a zlehka poplácala Bragiho po rameni. Vytáhla si sluchátko i z druhého ucha, vypnula přehrávač a vstala.

„Asi bude nejlepší, když nám půjdu připravit postele,“ prohlásila.

A od té chvíle byla zase fajn. Vlastně bylo všechno až moc fajn. Tatínek i Bergljót se chovali nezvykle zdvořile, jako by se báli jeden druhého popudit. Večeře probíhala poněkud strojeně, ale když ráno vstali, všechno bylo skoro tak, jak má být.

Chatu ve vesnici Arnarstapi vlastnili tak dlouho, kam až Bragimu sahala paměť. Nikdy si ale nezvykl na útes u moře, obrovské skalní útvary pod ním a do nekonečna se rozprostírající moře. Působilo na něj docela jinak než moře doma v Reykjavíku. Pokud totiž Bragi myslel na moře pod místními skalisky, připadal si neuvěřitelně maličký a křehký, jako by byl jenom jednou z mrňavých polámaných ulit ve vlnobití. Mnohem víc se mu líbilo okolí chaty – třeba trávou prorostlé jezírko, kde loni v létě zahlédl lyskonoha. Taková krajina, zelená a zaoblená, se mu zamlouvala mnohem víc.

Tatínek seděl ve svém oblíbeném křesle a opravoval domácí úkoly. Na gymnáziu, kde učil, měli sice taky podzimní prázdniny, ale pracovat musel stejně.

„Nedáme si něco?“ navrhl a odložil červenou propisku i červeně počmáraný papír. S tímhle žákem to zjevně nevypadalo moc dobře.

„Zrovna jsem chtěla jít udělat kakao,“ ozvala se Bergljót a odložila rozečtenou knížku.

„Mluvil jsi s mámou?“ zeptal se Bragi.

Tatínek si odkašlal.

„Naposledy včera večer,“ hlesl. „Před chvílí jsem se jí snažil dovolat, ale měla vypnutý telefon.“

„Možná má jen nějakou schůzku,“ hádal Bragi.

Bylo skoro slyšet, jak Bergljót obrací oči v sloup.

„To má pořád,“ řekla a do hrnce nalila celý litr plnotučného mléka. „Nebo jen potřebuje tolik klidu na práci, že jí nestačí vyhnat nás mimo město, ale musí s námi přestat i mluvit. Nejlíp by se jí samozřejmě pracovalo, kdybychom přestali existovat úplně.“

Bergljót uhodila tabulkou čokolády o stůl a nestejně velké kousky vhodila do hrnce s mlékem.

„Ale no tak, Bergljót. Vždyť víš, jak to u maminky chodí,“ okřikl ji tatínek.

„Jo,“ přisvědčila Bergljót. Ze zásuvky vytáhla dlouhou vařečku a zásuvku přibouchla. „Má strášně moc práce.“

Když zasedli ke stolu v kuchyni, už se stmívalo. Bergljót nalila kakao do pěkné konvice a na stůl připravila talíře, chléb a misku s paštikou. Bragi se zadíval směrem k útesu a ledovci, který kvůli změnám podnebí začne jistě brzy ustupovat. Ledovec z chaty nebylo vidět, ale Bragi věděl, že leží vysoko za útesem. Maminka Bragimu vyprávěla o tom, jak byli nějací blázni kdysi dávno přesvědčení, že na ledovci přistanou mimozemšťani, a tak se tam shromáždili, aby je přivítali. Jenže k ničemu takovému nedošlo, nedorazil jediný mimozemšťan. To Bragiho nijak nepřekvapovalo. Kdyby byl mimozemšťan a chystal se navštívit Zemi, rozhodně by se mu nechtělo přistát zrovna na ledovci Snæfellsjökull. Led určitě dost klouzal a v ledovci byly nebezpečné trhliny. Jistě by pro ně bylo mnohem příjemnější přistát na poušti nebo na nějaké náhorní plošině.

„Je hrozná tma,“ posteskl si Bragi a uvažoval, proč mu připadá, že tma na venkově vždycky všechno zahalí mnohem rychleji než ve městě. Je to kvůli osvětlení? Kdyby maminka nemusela pracovat, Bragi by teď byl doma u Andriho a nejspíš by sledovali nějaký film. V kuchyni by kynulo těsto na páteční pizzu a možná by se hašteřili, jakou na ni vyberou oblohu. Andri by na všechno dal nejradši ananas, ale ten Bragimu ani trochu nechutnal. I když si ho pak z pizzy sundal, stejně cítil šťávu, která z ananasu na pizzu vytekla.

„Po půlce října se dny rychle krátí,“ řekl tatínek a podíval se z okna. „I tak mě to ale rok co rok překvapí, pokaždé stejně.“

„Páni, jak já se netěším, jak se budu v lednu probouzet až ve škole,“ poznamenala Bergljót, pusu plnou chleba s paštikou. „To je fakt hnus.“

Nešťastně se zadívala do svého hrníčku. Bragi nechápal, proč je Bergljót tak otrávená z toho, že musí být na chatě. On se sice těšil, že bude u Andriho, ale na chatě ho to bavilo zrovna tak, i když tu neměl televizi ani počítač.

„Proč nám máma ještě nezavolala?“ zeptal se.

Tatínek si dal pořádný doušek kakaa.

„To nevím. Snažím se jí dovolat, ale telefon má pořád vypnutý. Zkoušel jsem i pevnou linku. To není vaší mamince vůbec podobné. A když jsem jí volal do kanceláře, naskočil záznamník.“

Maminka si zapínala záznamník, když měla hodně práce a nemohla zvedat telefony. Bragi i Bergljót to dobře věděli a oba ten nepřirozeně vlídný záznamníkový hlas, který vůbec nezněl jako jejich maminka, upřímně nesnášeli.

VELKÁ ZAŤATÁ PĚST

Bergljót

Bergljót se upřeně dívala na svůj telefon a přemýšlela, jestli nemá zavolat Þóře. Bylo skoro devět. Její kamarádky se určitě zrovna chystají na večírek, nebo už na něj dokonce dorazily. Magga Bergljót slíbila, že jí zavolá, jakmile se stane něco zásadního, ale možná se baví tak dobře, že na to jednoduše zapomněla. Možná se na ni Grím ptal. Nebo teď možná zírá na nějakou úplně jinou holku a na Bergljót ani nepomyslí. Bergljót navolila Þóřino číslo. Þóra to nezvedala, a tak Bergljót zavolala Magze. Ani ta to nebrala. Bergljót cítila, jak se jí do očí derou slzy. Kamarádky nejspíš právě tancují a vyzvánění telefonů neslyší. A Bergljót zatím trčí tady, na stupidním venkově, jen kvůli své příšerně nezodpovědné mámě, které se nedá nikdy v ničem věřit.

Bergljót odhodila telefon, popotáhla a vzala znovu do ruky Dům duchů, který před chvílí odložila na postel.

Najednou se otevřely dveře a s tatínkem vnikl dovnitř ledově chladný vzduch zvenku. Svíčka na Bergljótině nočním stolku začala čadit. Tatínek se vrátil z informačního centra, kam se vydal, aby mamince zkusil zavolat z pevné linky.

Zlost v Bergljótině žaludku připomínala velkou zaťatou pěst. Jak jim to maminka mohla udělat? Dobře přece věděla, jak hrozné obavy tatínka přepadnou, když se mu někdo dlouho neozývá nebo se nevrátí v předem stanovený čas. Jako když se maminka s Bergljót před dvěma lety vydaly do nákupního centra Kringlan a cestou domů se rozhodly zastavit na kávu u maminčiny kamarádky Úlly. Když se vrátily domů, tatínek byl strachy bez sebe. Už stihl obvolat všechny, kteří by podle něj o mamince a Bergljót mohli něco vědět, a zrovna se chystal zavolat na policii. A to jen proto, že se vrátily o dvě hodiny později, než předpokládal, a maminka si telefon zapomněla v autě.

Bergljót vstala a přešla do obývacího pokoje. V tatínkově tváři se zračilo zklamání.

„Vůbec nic?“ zeptala se udiveně.

„Ne,“ zavrtěl hlavou.

Pěst se Bergljót v žaludku zaťala ještě víc. Maminka sice při práci občas zapomněla na čas, ale tohle nebylo normální.

„Určitě je to jen nějaká porucha,“ uklidňovala tatínka. Tím by se všechno vysvětlovalo.

„Nedala by nám v tom případě vědět?“ zeptal se Bragi z pohovky.

„Jak asi, jestli je to porucha, blbečku?“ setřela ho Bergljót. „Kdyby tady byla aspoň televize nebo internet, tak bychom se o tom už jistě dozvěděli ze zpráv.“

„Ale telefon u ní v práci fungoval, ne? Ozval se přece záznamník. To nám nemůže zavolat odtamtud?“

Bergljót s tatínkem se na Bragiho překvapeně podívali. Vykulenýma očima těkal z jednoho na druhého a Bergljót viděla, jak je vyděšený. Polkla.

„Má teď prostě moc práce,“ řekla a snažila se, aby z jejího hlasu nebyly slyšet obavy. „Víš, jak se dokáže zapomenout.“

Bragi nevypadal úplně přesvědčeně, ale i tak přikývl.

„Jasně,“ hlesl.

„V informačním centru nikdo nebyl, to se mi tu ještě nikdy nestalo,“ řekl tatínek. „Ale třeba si jen někam odběhli.“ Zamračil se. „A ještě jedna divná věc. Na záchodech se někdo pořádně pozvracel – cítil jsem to už u vchodu do budovy,“ dodal.

„No fuj,“ ulevila si Bergljót znechuceně. „Nějaký ožrala?“

„To netuším. Ale na všech stěnách byly cákance.“

„Pěkný svinstvo…“

„Mluv slušně, Bergljót,“ napomenul ji tatínek.

„Maminka se brzo ozve,“ řekla Bergljót, jen aby něco řekla. „Určitě se ozve.“

Bergljót se lstí podařilo přesvědčit Bragiho, aby si s ní zahrál Risk, a rozhodla se, že ho nechá vyhrát. Tatínek se posadil do svého starého křesla, vytáhl knížku a pustil se do čtení. Když se na něj ale Bergljót po chvíli kradmo podívala, kniha mu ležela na klíně, pohled upíral do tmy a vraštil obočí. Pěst v Bergljótině žaludku změnila podobu a Bergljót si uvědomila, že jí břicho už nevyplňuje vztek. Byl to strach.

FOTBAL

Bragi

Bragi snídal medové cereálie Cheerios a díval se, jak se paprsky ranního slunce odrážejí od třpytícího se sněhu za oknem. Přes noc ho zase trochu připadlo a Bragimu se zdálo, že teď už konečně nastala zima.

Bergljót ještě spala – Bragi koneckonců někde zaslechl, že dospívající potřebují spát hrozně moc. U stolu naproti Bragimu seděl tatínek a vrtal se v malém přenosném rádiu, které zpravidla stávalo na okně. Tatínek měl pod očima tmavé kruhy. Bragimu se v žaludku rozhostil nepříjemný pocit. Tatínek si zjevně ještě nepřestal dělat starosti. Ty si ovšem dělal často, a to kvůli všemu strašnému, co by se v kterýkoli okamžik mohlo teoreticky přihodit. Bragi na tom byl úplně stejně. Existoval totiž bezpočet věcí, které se mohly pokazit. Občas dokázal Bragi jen stěží uvěřit tomu, že se mu bezmála jedenáct let života podařilo prožít bez nějaké větší újmy.

Tatínek otáčel ladicím knoflíkem na rádiu sem a tam. Pak přístroj obrátil, vzadu ho otevřel, vyjmul baterie, protřepal je a vložil je zpátky. Potom znovu zkusil otáčet knoflíkem, ale neozvalo se nic.

„Já tomu nerozumím,“ svraštil čelo. „To rádio by mělo fungovat. Koupil jsem ho teď v létě a tohle jsou nové baterky. Křáp jeden.“

„Tati?“

„No?“

„Bojíš se o maminku?“

Tatínkův výraz okamžitě zněžněl.

„Ne, ne, ne. Teda… vždyť víš, jaký jsem. Jen bych byl radši, kdyby se nám ozvala.“

„To já taky.“

„Já vím.“

„Tati?“

„Ano, Bragi?“

„Nechceš, abychom se třeba vrátili do města a zkusili ji najít?“

Tatínek se usmál a zavrtěl hlavou.

„Ne, zlatíčko. Kdyby se něco stalo, už by nám dávno někdo zavolal. Kdyby se jí stala dopravní nehoda nebo kdyby onemocněla, ozvali by se nám z nemocnice. Nebo od policie. Někdo by nám dal vědět. A jelikož můj mobil funguje a nikdo nevolal, všechno je určitě v pořádku.“

Bragimu se ulevilo. Samozřejmě že je všechno v pořádku. Určitě je.

„Já vím,“ řekl, a dokonce se i maličko usmál.

„Co bys chtěl dneska dělat?“ zajímalo tatínka. „Venku je krásně. Velká škoda, že jsme s sebou nepřivezli boby.“

„Nevím,“ přiznal Bragi. „Docela bych si přál, aby tu byl Nonni.“

Nonni bydlel ve městě Akureyri na severu ostrova a byl o rok starší než Bragi. Jeho rodiče měli chatu hned vedle a chlapci si spolu hráli každé léto, co si Bragi pamatoval.

„Jo, to by bylo fajn. Ale ze severu to sem mají na víkend docela daleko.“

„Pravda,“ připustil Bragi.

„Nepůjdeme si třeba zahrát fotbal? Zdá se mi, že na hřišti někdo je.“

„Ale já s sebou nemám kopačky,“ posteskl si Bragi.

Tatínek vyprskl smíchy.

„Kdybych hrál jako kluk fotbal jenom v kopačkách, tak bych ho nehrál nikdy. Nemáš s sebou náhodou tenisky?“

„Jo.“

„Ty budou muset stačit. Jdeme.“

Když odcházeli, Bergljót ještě spala.

Chladný vzduch Bragiho škrábal v plicích, a když ho vydechl, utvořil se mu před obličejem obláček páry. Bragi vyběhl za míčem, smekl se po kluzkém sněhu, ale ustál to a vystřelil. Míč směřoval na bránu a jen o fous přeletěl břevno. Bragi zaslechl „Jedu, jedu, Bragi!“ odkudsi ze strany, kde se tatínek bavil s nějakým mužem a ženou, rodiči jednoho z hráčů, a sledoval hru. Dívka, která se, pokud si Bragi dobře vzpomínal, jmenovala Inga, kopla míč zpátky do hřiště. Bragi sledoval, jak se k míči žene vysoký chlapec z druhého týmu; ten se ale zničehonic prudce zastavil a předklonil se, jako by ve sněhu něco zahlédl.

„Co to tam sakra provádíš?“ houkla na něj rudovlasá dívka z jeho týmu.

„Běž si pro ten balon, kluku!“ řval muž, s nímž si až doteď povídal tatínek.

Chlapec se popadl za břicho a začal zvracet.

„Geiri?“ křikl muž a utíkal k chlapci.

Chlapec začal zvracet, zrovna když se k němu Bragi odvážil přiblížit.

Míč teď ležel zapomenutý několik metrů od nich a kolem chlapce a jeho tatínka se utvořil půlkruh zvědavých dětí. Otec synovi rozpačitě přejížděl rukou po zádech, jako by neměl moc ve zvyku ho hladit.

„Udělalo se ti špatně?“ zeptal se kamarádsky.

Chlapec zvedl hlavu, bledý jako stěna, a přikývl. Nato se začal opět dávit.

„Myslím, že byste ho měl vzít do tepla,“ doporučil mu tatínek Þórberg.

„Mami?“ ozval se slabým hláskem jiný chlapec, svezl se na kolena a pozvracel se. Jeho zvratky byly žluté, s hnědými hrudkami, jako by si dal k snídani topinku a pomerančový džus.

To, co se seběhlo potom, připomínalo špatnou komedii. Děti se jedno po druhém začaly dávit a zvracet. Stejně tak muž a žena. Bragi se bezradně rozhlížel kolem a viděl jen bledé obličeje a kaluže zvratek v ušlapaném bílém sněhu. Neuvěřitelně to páchlo a Bragimu se zvedl žaludek.

Tatínek to celé užasle sledoval.

„Co se to tu vlastně děje?“ zeptal se tiše, jakoby sám sebe. A pak hlasitěji: „To jste včera jedli všichni to samé? Co jste měli?“ Otázku směřoval k muži po svém boku, ale ten jen zakroutil hlavou, předklonil se a chrlil ze sebe další zvratky.

Bragi se podíval na tatínka, ochromený hrůzou. Pohlédli si do očí. Tatínek byl bledý jako stěna. Na nějakou legrácku to bylo až příliš děsivé.

„Jak je tobě?“ zajímal se tatínek a chytil Bragiho za rameno. „Chce se ti zvracet?“

Bragi zavrtěl hlavou a teprve teď si všiml, že kromě nich dvou se dáví nebo zvrací úplně všichni. Ochromeně na ně zůstali zírat. Vysoký chlapec, který začal zvracet jako první, se zhroutil k zemi. Bragiho tatínek k němu přiskočil a zatřásl jím. Chlapec měl přivřené oči, takže z nich bylo vidět pouze bělmo, hlava mu visela přes tatínkovu ruku a nepříjemně se škubala, jako by byl chlapec jen nějaká přerostlá, bezvládná panenka. Bragi pozoroval, jak tatínek na chlapcův krk přikládá prsty a snaží se mu nahmatat puls. Tatínkovi bolestně zacukalo v obličeji, a tak se Bragi ani nemusel ptát, jestli nějakou známku života našel.

Tatínek chlapce pustil a ten dopadl na zem jako pytel brambor.

„Pojď, Bragi,“ vyzval ho tatínek. „Musíme sehnat pomoc.“

„To je tady jen tak necháme?“ zaskočilo Bragiho.

„Bragi, POJĎ!“ vykřikl tatínek, popadl Bragiho za ruku a rozběhl se pryč.

Když byl Bragi malý, nic ho nebavilo víc, než když ho tatínek chytil za ruku, běžel jako o závod a vlekl ho za sebou. Bragimu připadalo, že letí. Tentokrát se ale cítil jinak. Možná proto, že tatínek přitom plakal a dvakrát ve sněhu upadli, takže Bragi měl obě kolena mokrá.

„Tati?“ ozval se Bragi za běhu. Z tatínkova sevření ho bolela ruka. Tatínek neodpověděl a utíkal dál. Doběhli k chatě, tatínek rozrazil dveře, Bragiho postrčil dovnitř a zamkl.

„Ukaž se mi,“ poručil Bragimu a chytil ho za bradu. „Nepotřebuješ zvracet?“

Bragi se pokusil zavrtět hlavou, ale tatínek ho držel tak pevně, že to nešlo. Nemohl skoro ani pohnout pusou.

„Tati, au!“ zamumlal skrz zaťaté zuby.

Tatínek ho okamžitě pustil.

„Promiň,“ omluvil se a přiložil mu ruku na čelo. Potom Bragiho obejmul. „Mám jen příšerný strach, že je to nakažlivé,“ zašeptal mu do vlasů.

Bragi vdechl tatínkovu vůni, důvěrně známou, a vnímal, jak se mu do očí tlačí slzy. Pak se zeptal:

„Ten kluk byl mrtvý, tati?“

Tatínek mlčel. Když konečně odpověděl, hlas měl tichý a přiškrcený.

„Obávám se, že ano, chlapče. Musíme zavolat pomoc.“

Pak tatínek Bragiho pustil a vyřítil se do obývacího pokoje, aniž se zdržoval zouváním. Na podlaze po něm zůstaly hrudky sněhu. Bragi věděl, že pokud je nikdo neutře, roztají na malé loužičky a poškodí parkety, na kterých mamince tolik záleželo.

„Kde mám mobil?“ zařval tatínek a strhal z pohovky všechny polštáře.

Ve dveřích se objevila rozespalá Bergljót. Na sobě měla růžové tílko a růžové kalhoty od pyžama, světlé vlasy rozcuchané.

„Co se to tu děje?“ zeptala se udiveně.

Tatínek k ní přiskočil a chytil ji za ramena.

„Jak ti je?“ vybafl, nos jen pár centimetrů od toho jejího.

Naprosto užasle na něj zůstala zírat.

„Jak mi je?“ zopakovala pomalu, jako by jeho otázce nerozuměla.

„Jo, jak ti je? Není ti špatně?“

„Těhotná nejsem, jestli máš na mysli tohle,“ odsekla Bergljót a už to zase začínala být ona. „Co je to s tebou?“

„Odpověz mi! Není ti na zvracení?“

Když mu hned neodpověděla, zatřásl s ní.

„Tak odpověz!“

„Ne, ne,“ vyhrkla zmateně. Bragi v jejím hlase zaslechl náznak strachu. „Špatně mi není, jen jsem se právě vzbudila.“

„Dobře,“ oddechl si tatínek. „Neviděla jsi můj telefon?“

Bergljót zavrtěla hlavou, a tak ji tatínek nechal jít a pokračoval v hledání.

„Co se to tady děje?“ šeptla Bergljót Bragimu. „To mu přeskočilo?“

Bragi zavrtěl hlavou.

„Co se stalo? Proč se chováš tak divně?“

„Hráli jsme fotbal. Pak začali všichni zničehonic zvracet. A on myslím umřel.“

Bergljót vytřeštila oči.

„Kdo?“

„Ten kluk,“ zašeptal Bragi. „Ten, co začal zvracet jako první.“

Bergljót se chytila za pusu.

„Tady je!“ vykřikl tatínek a zvedl mobil nad hlavu.

„Kam chceš volat?“ zeptala se Bergljót.

Ale tatínek neměl na odpověď čas. Bergljót a Bragi sledovali, jak vyťukává číslo a telefon si přikládá k uchu. Potom najednou zbledl.

„Co je?“ chtěla vědět Bergljót.

Podíval se na ně. Takhle velké oči u něj Bragi nikdy neviděl.

„Není slyšet ani oznamovací tón,“ odpověděl tatínek tiše.

„Vůbec nic?“ ujišťovala se Bergljót.

Tatínek zavrtěl hlavou. Rty se mu stáhly do úzké čárky.

„Ukaž, zkusím to já,“ řekla Bergljót a doběhla k němu. Vytrhla mu mobil z ruky, naťukala číslo a telefon si přitiskla na tvář.

„Nic,“ hlesla. „Zkusím zavolat ze svého.“

Na okamžik zmizela do pokoje a vrátila se s mobilem v ruce. Podívala se na displej a potřásla hlavou.

„Nemám signál.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Bragi rozechvěle.

Podívali se jeden na druhého.

„Tady zůstat nemůžeme,“ usoudila Bergljót. „Ne jestli… jestli je to nakažlivé. Ledaže zamkneme dveře, zavřeme okna a počkáme, až dorazí pomoc.“

„Neměli bychom pomoc sehnat my?“ řekl Bragi a snažil se, aby to znělo odvážně. Přece tam ty lidi nenechají jen tak ležet ve sněhu?

„Obleč se, Bergljót,“ zavelel tatínek. „Jedeme. Podíváme se do sousední vesničky Búðir, třeba chytíme signál tam. Teple se oblečte, já sbalím jídlo.“

Bez odmlouvání ho poslechli.

Když se kodrcali k hlavní silnici, Bragi se rozhodl nedívat ke kempu. Místo toho zíral na Bergljót, která seděla na sedadle spolujezdce před ním. Vlasy měla ještě pořád rozcuchané – jak spěchala, nestihla si je učesat ani stáhnout do gumičky. Střídavě se dívala z okénka a na rádio, ve kterém to praskalo a šumělo. Tatínek ho nastavil na automatické vyhledávání stanic, protože doufal, že někde narazí na zprávy, ale ozývalo se jen šumění. Obě hlavní rozhlasové stanice se ztratily. Bergljót se tvářila ustaraně a svůj telefon nepouštěla z ruky. Tatínkovi Bragi do obličeje neviděl, sledoval jen jeho ruce, které svíraly volant tak pevně, až mu zbělaly klouby.

„Asi bych se měl zastavit v informačním centru a podívat se, jestli tam někdo není,“ řekl tatínek.

Bergljót se na něj otočila.

„Myslíš, že je to dobrý nápad?“ zeptala se.

„Musím to udělat.“

„Co když je to nakažlivé?“ rozčílila se Bergljót.

„V tom případě už jsme se s Bragim nakazili,“ odvětil tatínek tiše.

Nato v autě zavládlo ticho, rušené jen praskáním v rádiu, které dál vyhledávalo stanice, jeden okruh za druhým. Blížili se ke kempu. Bragi se díval na druhou stranu, směrem k moři, a zhluboka se nadechl.

„Co to sakra…“ ulevil si tatínek. „Kde jsou? Přísahal bych, že…“

Větu nedokončil.

„Cože?“ nechápala Bergljót a vykoukla z okna.

„Jsou pryč!“ vykřikl tatínek. „Ještě před chvílí tam byli! Co se to tady děje?“

Bragi se osmělil a podíval se ke kempu. Fotbalové hřiště, odkud s tatínkem nedávno odešli, zelo prázdnotou. Bragi předpokládal, že tam uvidí ležet všechny ty lidi. Nebo že by nakonec neumřeli?

„Co je to tamhle? Tam ve sněhu?“ ukázala na cosi Bergljót.

Tatínek odbočil ke hřišti. Zastavil u plotu ohraničujícího tábořiště, motor nechal puštěný a všichni tři vystoupili.

„Panebože,“ vydechl tatínek a zachytil se plotu. Ani ho nemuseli přelézat – na hřiště odsud viděli dobře.

Ti lidé skutečně zmizeli. Všichni, kteří tam leželi, když odsud tatínek s Bragim utíkali. Na hřišti ovšem ležely jejich pozůstatky. Ve sněhu se tu a tam povalovaly cáry masa, jako by ty lidi někdo hodil do drtičky. Bragi si tohle bitevní pole beze slova prohlížel. Když pak na okraji hřiště zahlédl ruku, která tam ležela, jako by ji tam někdo jen tak pohodil, chytil se za pusu a otočil se na druhou stranu.

„Co se to tu stalo?“ Bergljót se třásl hlas. „To je někdo… sežral?“

„Jdeme,“ rozkázal tatínek. „Tady zůstat nemůžeme. Zpátky do auta!“

Vzal Bragiho kolem ramen a postrčil ho směrem k autu. Bragiho ani nenapadlo nějak protestovat. Neměl chuť se tam zdržovat ani o minutu déle.

„Co se to tu stalo?“ zopakovala Bergljót otázku, když nasedli do auta. Hlas měla podivně vzdálený, jako by zazníval z nějaké hluboké studny. „Myslíš, že se snědli navzájem?“

Tatínek zavrtěl hlavou a přitom zahnul zpátky na cestu.

„To netuším.“

„Nebo si myslíš, že je sežralo něco? Nějaké zvíře? Nějaká příšera?“

„Příšera?“ Bragi si hned vzpomněl na film o vyvolávání duchů, který jim Andriho starší bratr dovolil sledovat v létě. Celý následující týden ho kvůli tomu trápily noční můry. „Jaká příšera?“

„Přestaň Bragiho strašit,“ napomenul ji tatínek tiše.

Bergljót okamžitě vypěnila.

„Já že ho straším? Právě jsme viděli fotbalové hřiště plné krve a ty říkáš, že ho straším?“

„Musíme se zastavit v informačním centru. Možná je někdo tam.“

Z tónu tatínkova hlasu Bragi poznal, že jakékoli námitky jsou zbytečné. Bergljót se kousla do rtu, ale neřekla nic.

Když ovšem dojeli k informačnímu centru, tatínek místo zastavení raději šlápl na plyn, protože sníh před budovou byl stejně rudý jako sníh na fotbalovém hřišti. A v kaluži krve přede dveřmi leželo cosi, co možná někdy bylo člověkem.

Bragi si zakryl oči.

„Co budeme dělat teď?“ špitla Bergljót.

Tatínek odpověděl až po delší odmlce.

„Zajedeme do sousední vesnice,“ rozhodl a odbočil na hlavní cestu.

Takhle rychle s nimi tatínek nikdy neujížděl. Bragi na tachometru viděl, že se řítí bezmála stotřicetikilometrovou rychlostí. Jeli už několik minut, ale zatím nepotkali jediné auto. Silnici před nimi pokrývala vrstva čistě bílého sněhu, takže v posledních několika hodinách zjevně nikdo nejel ani jejich směrem. Bragi netušil, jestli si to jen namlouvá, ale ještě nikdy mu to tu nepřipadalo tak opuštěné jako teď. Nezahlédl jediného ptáka. Na poloostrově Snæfellsnes se to ptáky většinou jen hemžilo. Kam odletěli?

Možná je taky sežraly ty příšery. Bragimu přejel mráz po zádech. Příšery – nebo co to vlastně bylo? Možná sem připlula nějaká neviditelná válečná loď a laserovými paprsky všechny vyhodila do povětří. Možná Američani nebo Rusové zkoušeli tady, na samém konci světa, nějaké technologicky vyspělé zbraně hromadného ničení. To by vysvětlovalo všechnu tu krev. Takové lodě by si ale všimli, ne? Pokud to ovšem nebyl třeba tryskáč. S nějakým novým typem maskování. Nebo to byli mimozemšťani? Nebo nykurové, bájní koně s obrácenými kopyty, nebo fjörulallové, kteří stahují lidi do moře, nebo nějací jiní tvorové, o kterých Bragi četl v lidových pověstech? Neslyšeli by ale v tom případě něco? Jejich chata nestála od kempu tak daleko. Co když se ty příšery vrátí? Budou se muset co nejrychleji dostat do Reykjavíku, vyzvednout maminku a hned pak někam zmizet. Někam do vnitrozemí. Možná se jim povede najít nějakou nouzový přístřešek v horách a ukrýt se tam.

Proti nebi se zřetelně rýsoval Hotel Búðir, vznešeně se tyčící vedle nízkého kostelíku. Tatínek zpomalil a po odbočce se vydal k hotelu.

„Myslíš, že ty příšery jsou i tam?“ zeptal se Bragi roztřeseným hlasem.

„Nevíme, jestli to vůbec jsou příšery,“ odvětil tatínek, aniž spustil oči ze silnice. Jel velmi pomalu, ruku položenou na řadicí páce, jako by byl při sebemenším podezření připravený zařadit zpátečku a vyrazit pryč.

Ale zdálo se, že všude vládne klid. Před hotelem parkovalo několik zasněžených aut, ale nikde nebylo vidět ani živáčka. Tatínek zastavil uprostřed parkoviště, motor nechal běžet.

„Nevystupovat,“ zarazil Bergljót, když chtěla otevřít dveře. „Chvíli počkáme,“ dodal.

Bragi se vyklonil mezi sedačkami a doufal, že na modrém nebi uvidí nějaké ptáky, jenže oblohu krášlil jen tenký nadýchaný proužek mraků.

V autě zavládlo hrobové ticho a ani zvenčí k nim nedoléhaly žádné zvuky.

„Nepůjdeme dovnitř?“ ozvala se Bergljót po delší době.

Bragi se podíval na tatínka. Ten si přejížděl rukou po bradě tak silně, až Bragi slyšel škrábání strniště o dlaň, jako by tatínek něco brousil smirkovým papírem.

„Nevím,“ řekl.

„Možná je tam někdo naživu,“ uvažovala Bergljót.

„A možná jsou tam příšery,“ zašeptal Bragi.

„Možná si odtamtud budeme moct zavolat,“ napadlo Bergljót. „Určitě mají telefon. Vždyť je to hotel.“

Bragi si obrovský dům prohlížel. Nikdy předtím tu nebyl. Dovnitř se mu nechtělo. Přál si jen, aby tatínek zamkl dveře a co nejrychleji odsud odjel. Dobře si ale uvědomoval, jaký je strašpytel. A uvnitř by mohl někdo být, někdo, kdo ví, co se děje, a kdo by jim třeba mohl pomoct. A možná si odtud budou moct zavolat. Policii, sanitku nebo tak něco.

Zdálo se, že tatínek čte Bragimu myšlenky – krátce se nadechl, jako by se konečně rozhodl, a řekl:

„Půjdeme dovnitř. Musíme se alespoň pokusit odsud zavolat. A na sněhu nic nevidím, žádné stopy…“

Bragi věděl, že tatínek chce říct, že na sněhu nevidí žádnou krev.

„Nechcete radši počkat tady?“ zeptal se tatínek.

„Jo,“ vyhrkl Bragi ve stejnou chvíli, kdy Bergljót řekla: „Ne.“

„Takže tu chceš zůstat?“ podíval se tatínek přes rameno na Bragiho.

„Ne sám,“ zavrtěl Bragi hlavou.

„Pojď,“ zavelela Bergljót, otevřela dveře a vystoupila z auta. Bragi si přál být stejně nebojácný jako jeho sestra. Ta otevřela i jeho dveře a zeptala se: „Tak jdeš, nebo ne?“, takže Bragimu nezbývalo nic jiného než se vzmužit a z auta vystoupit.

Vešli do prostorné haly. Po levé straně spatřili opuštěný recepční pult a na něm velkou vázu. Tatínek jim dal rukou znamení, aby se zastavili, a tak okamžik nehnutě stáli a poslouchali. Když nic neslyšeli, došla Bergljót k pultu a do ruky vzala telefon.

„Nic,“ zavrtěla hlavou. „Ale mají tu počítač.“

Bragi spěchal obhlédnout situaci. Stůl byl zavalený papíry a nejrůznějšími věcmi, jako by člověk, který ho využíval, byl pěkný nepořádník. Bragi zahlédl počítač až ve chvíli, kdy Bergljót pohnula s myší trůnící na hromádce dopisů. V počítači to zachroustalo a obrazovka se rozsvítila.

Bragi si povzdechl.

„Sakra,“ ulevila si Bergljót.

„Co je?“ zeptal se tatínek.

„Chce to po nás heslo,“ řekl Bragi zklamaně.

„Zkus jedna, dva, tři, čtyři, pět,“ navrhl tatínek.

To nefungovalo. Vyzkoušeli všechna čísla až do deseti, ale bez výsledku.

„Neměl by tu někdo být? Kam se všichni poděli?“ přemýšlel Bragi nahlas. Ani trochu se mu to nelíbilo.

„Pojďte,“ vyzval je tatínek a děti se za ním vydaly k osvětlenému sálu. Zjevně to byla restaurace a lidé tu podle všeho zrovna jedli, ale pak odsud museli nejspíš rychle zmizet, protože na stolech ležely talíře s jídlem a poloprázdné sklenice.

„Nejsou tohle zvratky?“ ukázala Bergljót na loužičku na podlaze. „Neříkali jste, že na tom hřišti začali všichni zvracet?“ zeptala se roztřeseným hlasem.

„Nepůjdeme už?“ zašeptal Bragi. Nejradši by se vrátil do auta a zamkl dveře.

„Chci se ještě podívat nahoru,“ prohlásil tatínek tiše. „Možná je někdo tam.“

„Půjdu s tebou,“ rozhodla se Bergljót a Bragi je musel opět následovat – v hotelu se mu sice nechtělo zůstávat ani o minutu déle, samotnému venku se mu ale chtělo být ještě míň. Vystoupali po širokém schodišti naproti restauraci. Jako první šel tatínek, potom Bergljót a nakonec Bragi. Budova byla tichá, až příliš tichá. Zabočili do chodby pokryté kobercem, který tlumil jejich kroky, takže Bragi slyšel jen bušení vlastního srdce a zběsilé proudění krve v žilách. Chodba byla potemnělá. Tatínek se zastavil před dveřmi jednoho z pokojů a vzal za kulatou kliku. Bylo zamčeno. Bergljót uchopila kliku dveří naproti. Taky zamčeno. Pokračovali chodbou a postupně zkoušeli další dveře, ale všechny byly zamčené. Když došli skoro až na konec chodby, tatínek vzal za kliku dalších a ty se konečně tiše otevřely. V pokoji bylo zjevně dost světla, protože jakmile tatínek otevřel, na chodbě bylo víc vidět.

Tatínek zalapal po dechu a vytřeštil oči. Bergljót se chytila za pusu. Bragi stál na chodbě za nimi, tudíž neviděl, co v pokoji vidí ostatní.

Viděl ovšem stopy na koberci.

Byly tmavé, téměř černé, vedly šikmo přes chodbu a mizely za zavřenými dveřmi protějšího pokoje.

A pak to uslyšel. Tiché praskání, jako by někdo něco klidně a pomalu chřoupal. Zvuk vycházel zpoza dveří naproti.

Bragi popadl sestru za paži. Dlaň měla Bergljót ještě pořád před pusou a upřeně hleděla do osvětleného pokoje. Bragi jí rukou dvakrát trhl, a když se k němu Bergljót s vytřeštěným pohledem otočila, ukázal na stopy. Podívala se na zem a pohledem je sledovala až ke dveřím druhého pokoje. Zahleděla se na dveře a celá ztuhla. Když se znovu podívala na Bragiho, oči jako by se jí alespoň o polovinu zvětšily.

Slyšela to taky.

Za těmi dveřmi něco bylo. Něco, co v tom pokoji provádělo nějaké příšernosti a po čem na chodbě zůstaly krvavé stopy. A teď to něco bylo za dveřmi, pouhých pár metrů od nich, a dělalo to cosi, co znělo, úplně jako když pes chřoupe kosti.

Musela to být nějaká příšera, protože tyhle stopy nepatřily člověku. Byly příliš široké a před nimi byly malé flíčky, jako po pařátech.

Bergljót popadla za ruku tatínka a utvořili na chodbě řetěz. Upozornila ho na stopy a pak na dveře. Bragi si všiml, jak tatínek zbledl, když uslyšel ten zvuk. Hlavou kývl směrem, odkud přišli. Bragi i Bergljót okamžitě pochopili a společně tiše vycouvali chodbou. Pospíchali dolů po schodech. Bragi byl strachy bez sebe, takže necítil nohy a připadalo mu, že se sice pohybuje kupředu, ale sám neběží. Pořádně vnímal jen jedinou část těla: ruku, kterou se zuby nehty držel Bergljót. Bragimu se zdálo, že co nevidět omdlí, a zatmělo se mu před očima. Proto neviděl, že se tatínek před nimi zničehonic zastavil a stejně tak Bergljót, a tak jí Bragi vrazil do zad.

Bragi vzhlédl, překvapeně a zmateně, a viděl, jak tatínek bez hnutí zírá do restaurace. Bergljót se dívala stejným směrem, mrtvolně bledá v obličeji. Bragi sledoval jejich pohled. To, co tam spatřil, ho vyděsilo tak, že ho strach docela opustil a vystřídal ho čirý úžas. U okna v restauraci totiž stálo cosi zalité slunečním světlem. Nejdřív si Bragi myslel, že je to voják v helmě, ale pak mu došlo, že to není helma, ale hlava.

Stvoření mělo ruce a nohy, podobně jako člověk, ale jejich poměr vůbec nesouhlasil. A to na povrchu nebylo tmavozelené vojenské oblečení, ale jen holá kůže. Bytost se nehýbala a stála zády ke slunci, jako by si užívala jeho teplo. Do obličeje jí Bragi neviděl, pokud tedy nějaký obličej vůbec měla.

Bragi, Bergljót a tatínek zůstali stát jako přikovaní a zírali na stvoření, které si jich podle všeho zatím nevšimlo. Když ale tatínek vykročil ke vstupním dveřím, tvor otočil hlavu a otevřel velké žluté oči.

„Poběž, Bragi!“ zařvala Bergljót a škubla mu rukou. Bragi se vzpamatoval, odtrhl od bytosti pohled a vyrazil za sestrou a tatínkem, který už doběhl ke dveřím a držel je otevřené. Vyřítili se ven do sněhu a naskočili do dosud nastartovaného auta. Tatínek prudce uvolnil ruční brzdu a neuvěřitelnou rychlostí vycouval zpátky na hlavní silnici.

„Co… co to bylo?“ vykoktala Bergljót.

Bragi ani tatínek sice neodpověděli, ale všem bylo jasné, že šlo o jednu z těch příšer, které pozabíjeli lidi na fotbalovém hřišti.

REYKJAVÍK

Bergljót

Když tatínek navrhl, aby si dali něco k jídlu, Bergljót si vzpomněla, že od probuzení ještě nic nesnědla. Jídlo bylo to poslední, nač při úprku z chaty myslela. A nedokázala na něj myslet ani teď. Po návštěvě hotelu ve vesničce Búðir byla ještě pořád v šoku a obrys stvoření, které tam zahlédli, se jí vryl do paměti.

„Nemám chuť,“ odsekla.

„I tak musíš něco sníst, Bergljót.“

„Nezastavuj, tati,“ žadonil Bragi.

Tatínek ukázal na silnici, která kus před nimi stoupala po úbočí kopce.

„Víš co? Dojedeme tamhle a zastavíme tam. Seshora budeme mít přehled o všem kolem.“

Bragi ze zadního sedadla něco zamumlal, každopádně nic nenamítal, když tatínek o chvilku později nahoře na kopci zastavil.

„Dobře se kolem sebe rozhlédni, Bergljót,“ nakázal jí tatínek. „Jídlo je v kufru.“

Oba vystoupili a tatínek otevřel zavazadlový prostor auta. Bergljót se opřela o dveře u spolujezdce, založila si ruce na prsou a rozhlédla se kolem. Kolik je hodin, netušila, ale muselo být docela pozdě. Slunce už se schovalo za horu za jejich zády, stále ovšem vysílalo paprsky, které barvily mraky vysoko na obloze růžově a zlatě. Sníh ve stínu hory vypadal modře a začalo se zatahovat. Bergljót nikde nezaznamenala žádný pohyb. Zatím nepotkali ani jedno auto. To nevěstilo nic dobrého. Silnici před nimi pokrýval neporušený bílý sníh. A na silnici za nimi byly jen stopy pneumatik jejich vozu. Nikdo tudy neprojel už dlouho. Bergljót se podívala na moře, temné a šedé, a po zádech jí přeběhl mráz. Přitáhla si svetr blíž k tělu.

Slyšela zabouchnutí kufru. Tatínek jí přinesl banán a jogurt.

„Říkala jsem, že nemám hlad.“

„Musíš něco sníst,“ trval na svém. Otevřel zadní dveře a něco podal i Bragimu. Potom se obrátil na dceru.

„Tak jo, zpátky do auta,“ poplácal ji po rameni. „Není ti zima?“

Bergljót popotáhla a znovu se rozhlédla kolem sebe – pro jistotu.

„Viděla jsi něco?“ zeptal se jí Bragi, když dosedla do auta.

„Vůbec nic. Jako by celý svět umřel.“

Tatínek na ni vrhl přísný pohled. Bergljót věděla, co to znamená: že by neměla mladšího bratra strašit. Jenže Bragi byl vystrašený pořád. Ať jste mu řekli cokoli.

„Nic nám nehrozí,“ řekl tatínek konejšivým hlasem. „V autě jsme v bezpečí.“

Bergljót se musela krotit, aby nic neřekla. Jak může tvrdit, že jim nic nehrozí? Sevřela banán a zjistila, že je moc měkký. Jenomže tatínek odmítal pokračovat v cestě, dokud se Bergljót nenají. Se sebezapřením do sebe příliš sladký banán dostala, na tři velká sousta, potom otevřela jogurt. Jahodový. Teď ale asi není pravý čas stěžovat si na drobnosti, napadlo ji a snědla ho.

Znovu vyrazili na cestu. Rádio hledalo signál, pořád dokola. Bergljót už to šumění lezlo na nervy, a tak rádio vypnula. Tatínek dvakrát navrhl, aby zastavili na nějakém statku a podívali se, jestli tam někoho nenajdou. Bergljót a Bragi vehementně protestovali. Oba se chtěli co nejrychleji dostat do Reykjavíku.

Město Borgarnes vypadalo opuštěně a liduprázdně, takže nezastavili ani tam. Na jedné z čerpacích stanic se svítilo, ale nikoho tam neviděli. Sníh na parkovišti prozrazoval, že se tu celý den nikdo nepohyboval. Na silnici před nimi ležela vysoká sněhová pokrývka. Bergljót si zakázala přemýšlet o tom, co by to mohlo znamenat.

Když dojeli ke vjezdu do podmořského tunelu, který výrazně zkracoval vzdálenost mezi Borgarnesem a Reykjavíkem, už se stmívalo. Neměla by být rozsvícená světla veřejného osvětlení? napadlo Bergljót, když přijížděli k budce, kde se obvykle platilo za průjezd tunelem. Před budkou stálo auto. Tatínek zpomalil. Jedny přední dveře auta byly otevřené, jako by ho dotyčný musel opustit ve spěchu.

„Půjdu to prověřit,“ rozhodl tatínek a zastavil.

Bergljót zírala do černé tmy před sebou.

„Nemělo by se v tunelu svítit, tati?“ zeptala se.

„Možná jen vypadl proud. Počkejte tady.“

Vystoupil z auta, opatrně zabouchl dveře a vydal se k budce. Bragi se opět přesunul mezi sedadla.

„Ty nemáš zapnutý pás, Bragi?“

„Vždyť stojíme.“

Pozorovali, jak tatínek obezřetně kráčí ke stojícímu autu a nakukuje dovnitř. Potom se podíval směrem k nim, jako by se chtěl ujistit, že tam ještě pořád jsou, zamířil k budce, ruce přiložil na okenní tabulku a nahlédl dovnitř. To mu trvalo poměrně dlouho, ale pak jen potřásl hlavou a vrátil se do auta.

„Nic?“ vyzvídala Bergljót, když tatínek dosedl za volant.

„V tom autě nikdo nebyl. Ani v budce.“

„Takže tam bylo úplně prázdno?“ zeptal se Bragi.

„Ne tak docela.“

„Co jsi tam viděl?“

„Hromádku oblečení,“ řekl tatínek a svraštil obočí.

„Hromádku oblečení? A to má znamenat co?“

„Netuším,“ přiznal a rozjel se.

„To pojedeme tunelem?“ ozvala se Bergljót překvapeně. „Vždyť je tam tma!“

„Auto má přece světla,“ připomenul tatínek a objel auto stojící před budkou.

„Mně se to vůbec nelíbí,“ řekla Bergljót. Už jen při pomyšlení na cestu temným tunelem jí naskočila husí kůže. Kdo ví, co se skrývá hluboko pod mořem?

„Možná jsou všechny ty příšery tam dole. Možná v noci zalézají zpátky do děr nebo tak něco,“ vyhrkla.

„To chceš celý fjord raději objíždět kolem dokola? Nepamatuješ si, kolik to zabere času?“ zeptal se tatínek.

Bergljót upírala pohled na silnici, na černé ústí pomalu, ale jistě se blížícího tunelu. Polkla. Spěchala do Reykjavíku, aby tam našla maminku. Ale tenhle tunel se jí nelíbil.

„No jo, tak dobře,“ ušklíbla se. V tu chvíli vjeli do tunelu a pohltila je tma.

„Už můžeš oči otevřít, Bergljót. Jsme venku.“

Bergljót poslechla, zhluboka se nadechla a rozhlédla se kolem. Nic se nestalo. Do chabých světel auta, která protrhávala hustou tmu v tunelu, žádná příšera nevyskočila. V temných zákoutích za ohyby a zatáčkami v tunelu se nic neschovávalo.

Bergljót si oddechla, ale potom si všimla změněného výhledu.

„Kde je Reykjavík?“

Slyšela, jak se tatínek pokouší, aby to neznělo moc vystrašeně, ale nepodařilo se mu to.

„Měl by být tamhle,“ ukázal.

Bergljót v šeru napínala zrak a pak je uviděla. Nejdřív jednu výškovou budovu, potom druhou. Kostel Hallgrímskirkja a devatenáctipatrovou kancelářskou budovu Höfðatorg.

„Kde jsou všechna světla?“ divila se. „Proč jsou zhasnutá?“

Tatínek neodpověděl, jen natáhl ruku a zapnul rádio. Znovu se pustilo do hledání signálu, ale ozývalo se pouze šumění. Tatínek se podíval do zpětného zrcátka a pak opět na cestu. Bergljót se otočila. Její bratříček na zadním sedadle zíral vykulenýma očima z okna na Reykjavík.

„To nic, Bragi,“ uklidňoval ho tatínek. „Jenom vypadl proud. K tomu dochází často.“

Bragi neodpověděl, ale Bergljót viděla, jak přikyvuje.

Tatínek lhal. Samozřejmě, že proud vypadává často. Ale nikdy ne v celém městě najednou, včetně sousedních obcí. Jediné viditelné světlo tak představovaly poslední sluneční paprsky a bledá záře reflektorů jejich auta.

Tatínek jel krokem. Silnice byla holá, nezasněžená, takže se nedalo říct, jestli tudy někdo jel nebo ne. Nikoho každopádně neviděli. V autě zavládlo téměř hmatatelné ticho. Šumění rádia ho ještě znásobilo, a tak zvuk, který by Bergljót normálně ani nepostřehla, doslova řezal do uší. Vnímala, jak jsou všichni jako na jehlách a čekají, že se něco stane, že zahlédnou nějaké slabounké světlo, nějaký pohyb nebo uslyší nějaký zvuk – že ticho něco naruší.

Jenže se nedělo nic. Nic, jenom se pomalu sunuli kupředu. Čím víc se blížili k městu, tím častěji míjeli opuštěná auta. Některá stála na kraji silnice, jiná však zůstala uprostřed cesty, prázdná, s otevřenými dveřmi, jako by z nich někdo musel utéct. Nebo ho odtud vytáhli.

Když konečně dorazili do Reykjavíku, byla už naprostá tma. Místy stálo aut na silnici tolik, že museli vyjet na dopravní ostrůvek, nebo dokonce uhnout úplně mimo silnici, aby je objeli.

Tatínek zastavil až na kopci zhruba deset minut od centra a společně si mlčky prohlíželi tmu, která se rozprostírala tam, kde mělo ležet město. Jako by se všichni jeho obyvatelé sbalili a odjeli. Bergljót vůbec necítila tělo. Nevěřila vlastním očím. Nebo se jí možná jen nechtělo jim věřit. Myslela na krveprolití na fotbalovém hřišti a uvažovala, co se skrývá ve tmě halící město. Pak ale rychle zavrtěla hlavou. Tohle si myslet nesmí, nemůže si to myslet. Protože na tom hřišti to byli jen nějací lidé. Lidé, které neznala a ani znát nechtěla. Lidé, které nikdy nepotkala a o kterých nikdy nepřemýšlela. Ale ve městě byli všichni. Maminka. Þóra, Magga, Grím. Kamarádky si teď jistě sdělují novinky a rozebírají včerejší večírek a Grím myslí na holku, kterou možná políbil a která nebyla Bergljót. Jsou doma a koukají na nějaká videa. Neproměnili se v kaluže krve ve tmě.

Ticho přerušil Bragi.

„Kde jsou všichni? A proč je všude zhasnuto?“

Tatínek ani Bergljót neodpověděli, protože nevěděli, co na to říct. Bergljót si odepnula bezpečnostní pás a vystoupila z auta.

„Bergljót? Kam to jdeš?“ slyšela Bragiho zakňourat ze zadního sedadla.

Dělala, že ho neslyší, a vystoupila do tmy. Slyšela, jak se otevírají další dveře. Na druhé straně auta stál tatínek. Podívali se na sebe. Bergljót se zhluboka nadechla, plíce naplnila chladným vzduchem a rozhlédla se po temném městě, které jí leželo u nohou. Pak zavřela oči a zařvala:

„HALÓ! HALÓ! SLYŠÍ MĚ NĚKDO?!“

Někdo ji popadl. Bergljót otevřela oči. Pouhých několik centimetrů od ní se objevila tatínkova tvář.

„Co to vyvádíš?“ okřikl ji. „Zbláznila ses? Někdo by tě mohl slyšet!“

Potřásla hlavou. Co tím myslí? Samozřejmě chtěla, aby ji někdo slyšel. Proto křičela. Naštvala se, znovu se nadechla a zařvala:

„HÁÁÁLL…“ Jenže tatínek jí zakryl pusu a křik umlčel.

„Mohly by tě slyšet,“ sykl. Bergljót to dokonale ochromilo.

Měl na mysli příšery.

„Pojď, musíme najít maminku,“ řekl tatínek nakonec. „Jedeme domů.“

Bergljót na něj zůstala zírat. Ve tmě jeho obličej pořádně neviděla, ale podle hlasu poznala, jak se tváří. Laskavě, čelo svraštěné. Vnímala i bolest v jeho očích. Zničehonic v něm ale vybublal vztek:

„Musíme domů. Jsem si jistý, že maminka už tam na nás čeká.“

„Jo,“ přitakala Bergljót.

Samozřejmě, že je doma. Nepochybně.

Nastoupili zpátky do auta a pokračovali v cestě.

Bergljót zaznamenala u Bragiho za sebou tichou hrůzu, ale mlčela. Neměla pro něj jediné slovo útěchy. Nevěděla, co má říct. A tak jen prostrčila ruku dozadu mezi sedadly. Okamžitě ji sevřela malá Bragiho dlaň.

Cesta do Vesturbæ, západní čtvrti Reykjavíku, trvala celou věčnost. Tatínek jel neuvěřitelně pomalu a Bergljót připadalo, jako by se na ně město tlačilo ze všech stran. Ve tmě, třebaže je neviděla, tušila černé prázdné domy a stejně tak tam někde jako prázdné oční důlky vyčkávala černočerná okna.

Každičké auto, které minuli, bylo prázdné.

Konečně dojeli domů. Jejich ulice Fornhagi vypadala pustě a liduprázdně. Nikde žádné světlo.

Bragi pustil Bergljótinu ruku.

Tatínek zaparkoval před domem a vypnul motor. Pak se otočil na děti. Bragi si odepnul pás a vyklonil se mezi sedadly.

„Podle mě bude nejlepší, když počkáte tady. Já se zatím podívám dovnitř,“ prohlásil tatínek. „Pokud bude všechno v pořádku, vrátím se pro vás.“

Bergljót okamžitě přeběhl mráz po zádech. Pokud bude všechno v pořádku?

„Proč nemůžeme jít s tebou?“ zeptala se.

Tatínek se na ni podíval, na okamžik zaváhal a nakonec zavrtěl hlavou. Bergljót došlo, že nejspíš počítá s tím, že najde něco, co by oni dva podle něj neměli vidět. Něco, před čím je třeba je uchránit.

„Nemůžeš nás tady přece jen tak nechat!“ vybuchla Bergljót. „Co když přijdou příšery?“

„Tak se zamknete.“

„A dál? Počkáme, až nám rozbijou okénka?“

Bragi začal vzlykat.

„Nenechávej nás tady, tati,“ žadonil.

Tatínek si povzdechl.

„No dobře,“ souhlasil po chvíli. „Půjdete se mnou. Ale dokud se neujistím, že nám uvnitř nic nehrozí, počkáte na schodech, je to jasné?“

Oba přikývli.

„Tak jo. Bergljót, vyndej mi z palubní přihrádky baterku. A buďte potichu.“

Beze slova poslechli a vystoupili z auta.

Bergljót ucítila na tváři chladný vánek od moře a vdechla slanou vůni. Když se zadívala směrem k moři, ve tmě bylo černé a živoucí.

Maminka už na ně jistě čeká uvnitř. To si Bergljót přála z celého srdce. Po ničem nikdy netoužila víc.

„Pojďte,“ šeptl tatínek a po schodech se vydal k domovním dveřím. Mlčky ho následovali. Najednou tatínek zakopl a polohlasem zaklel. Bergljót sebou trhla.

„Tati!“ vykřikla.

„Pst! Válí se tu jen nějaký bordel,“ ulevil si tatínek. Zapnul baterku a posvítil si pod nohy. Bergljót zkoumala kus schodiště osvícený kuželem světla. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co v hromadách rozesetých po schodech je.

Byly to boty. Stovky bot nejrůznějších velikostí a tvarů. Bergljót zahlédla dětské botičky, sněhule i boty na vysokém podpatku. Taky tašky, kabelky a peněženky. Hromadu překročila a podala ruku Bragimu. Tatínek už stál u dveří a Bergljót ve světle baterky viděla, že jsou pootevřené.

Tatínek postával ve dveřích.

„Další boty,“ zašeptal a pak vešel dovnitř. Bergljót a Bragi se vydali za ním a hromadu bot za dveřmi museli doslova přelézt.

Obezřetně stoupali po schodech – na každém druhém kroku se zastavili a naslouchali. Všechny Bergljótiny smysly byly napjaté až k prasknutí. Ale v domě vládlo hrobové ticho. Na odpočívadle před bytem v prvním patře ležela další kupa bot, o polovinu větší než ta dole. Dveře do bytu byly dokořán. Bergljót myslela na starého muže, který tam bydlel úplně sám.

„Tati,“ zašeptala. V tom tichu se jí zdálo, že mluví neuvěřitelně nahlas. „Nepodíváme se, jestli vevnitř někdo není?“

„Později,“ odbyl ji tatínek šeptem a pokračoval nahoru po schodech.

Bergljót kráčela za tatínkem, vedla bratra a snažila se nemyslet na tmu za sebou. Tu a tam se na schodech povalovaly boty nebo kabelky, takže musela našlapovat opatrně, a několikrát skoro upadla. Odpočívadlu v podkroví vévodila obrovská hromada.

Dveře bytu byly zavřené.

„Vy počkáte tady,“ nařídil dětem tatínek a hromadu přelezl. Bergljót a Bragi čekali na předposledním schodu. Bergljót mladšího bratra objala jednou rukou, chlácholivě mu sevřela rameno a sledovala, jak tatínek přikládá ucho na dveře. Chvíli poslouchal a až pak vzal za kliku. Dveře nebyly jen zavřené, byly zamčené.

Tatínek sáhl do kapsy, vyndal klíč a strčil ho do zámku. Dveře se neslyšně otevřely a tatínek proklouzl dovnitř. Bergljót naskočila husí kůže, zavřela oči a soustředěně poslouchala.

Ticho prořízly ohlušující zvuky.

Bouchání. Rány. Řev.

Bergljót se dvakrát nerozmýšlela, vyrazila přes hromadu a vběhla do bytu. Rozhlížela se napravo nalevo a snažila se najít světlo a tatínka.

„Tati!“ zařvala a přitom zaslechla z chodby křičet Bragiho. Další hlasitá rána, nalevo od ní. Otočila se za zvukem a spatřila záblesky světla v kuchyni. Rozběhla se, o něco zakopla, znovu se narovnala a došla až ke dveřím do kuchyně, kde se zastavila, protože nevěděla, co dělat dál.

Slyšela, jak ve tmě někdo zápasí. Slyšela šoupání nohama po podlaze a namáhavé supění. Baterka ležela na zemi a její světlo dopadalo na lednici v místě, kam Bragi pověsil obrázek Islandu, který pastelkami nakreslil ve škole. Západní fjordy byly v porovnání se zbytkem země moc velké a Bragi úplně zapomněl na poloostrov Reykjanes.

„Tati!“ zařvala Bergljót.

Rvačka okamžitě přestala.

„Tati?“ zopakoval mužský hlas, který Bergljót nepoznávala. „Co jste vlastně zač?“

„My tady bydlíme,“ odpověděl tatínek zadýchaně.

„A co tu děláte?“ zeptal se neznámý hlas znovu.

„Co tady děláme my?“ ozvala se Bergljót roztřeseně. „Hledáme maminku. Kdo jste vy?“

„Bergljót! Tati!“ ječel Bragi kdesi u vchodu. Bergljót slyšela, že je strachy úplně bez sebe.

„Kdo je to s vámi?“ zeptal se hlas.

„Můj syn,“ odpověděl tatínek. „Kdo jste sakra vy a co tu děláte?“

„A kde jsou všichni?“ zeptala se Bergljót do tmy.

Pak někdo sáhl po baterce na podlaze, zvedl ji a posvítil Bergljót přímo do obličeje.

DOMA

Bergljót

Světlo svíčky na stolku se neustále mihotalo, jako by se osamělý plamínek pokoušel za něco schovat, aby se mohly po stěnách roztančit stíny, jenže nebylo kam. Všechna okna byla zatemněná. Byt tak vypadal o poznání menší.

Bergljót se opřela na pohovce a objala Bragiho kolem ramen. Ani jeden z nich nespouštěl oči z neznámého muže. Ten seděl na okraji židle na druhém konci stolu a lokty se opíral o kostnatá kolena. Tmavé vlnité vlasy měl rozcuchané, na tváři několikadenní strniště, pod očima černé kruhy. Bergljót připadal skoro až hezký, kdyby nebyl tak strašně hubený. Z nějakého důvodu zněl jeho hlas, teď když Bergljót muže konečně viděla, úplně jinak, než když ho jen slyšela ve tmě. Tehdy se jí zdál hlubší, jako by byl muž větší, starší a hrozivější. Její strachem zkreslený sluch mu dodal na výhrůžnosti. Když ho teď měla před sebou, ve světle svíčky, vypadal takřka nevinně. Cosi v jeho pohledu, který těkal víc než plamínek svíčky a ne a ne se nikde zastavit, a v jeho neklidných, neustále se škubajících rukou ovšem Bergljót našeptávalo, že se mu nejspíš nedá věřit. Nebo má prostě jen strach, pomyslela si. Sama byla k smrti vyděšená.

Tvrdil, že se jmenuje Heiðar, a líčil, jak se dostal do jejich domu.

„Vstupní dveře byly dokořán,“ řekl a zvedl hlavu. „Dveře do bytu taky.“

Tatínek se zhluboka nadechl.

„Nemohl byste to vzít od začátku?“ požádal ho.

„Potom, co všichni umřeli?“ zeptal se Heiðar.

Bergljót cítila, jak sebou Bragi trhnul. Zatnula zuby a přivinula si bratra blíž k sobě. Nemyslitelné se stalo skutečností: jejich maminka tu nebyla. Nečekala na ně ve tmě, ať už si to Bergljót přála sebevíc. Heiðar se dušoval, že byt našel prázdný. Tatínek na sobě nedal nic znát, jenom potřásl hlavou.

„Ne. Ještě dřív. Předtím. Začněte od začátku. Než všichni začali umírat.“

Heiðar se zhluboka nadechl. Svraštil tmavé obočí.

„No dobře. Takže jsem byl na univerzitě a čekal na kamaráda. Pak začali všichni zvracet. A potom padat k zemi, jeden po druhém. Pomyslel jsem si, že je asi něco s ventilací, zpanikařil jsem a vyběhl ven. Venku jsem ale viděl, že se to děje všude. Chodníky byly pozvracené a lidi na nich leželi jako kusy dřeva. Auta stála u krajnice. Pár zastavilo přímo uprostřed silnice, a jedno bylo dokonce převrácené na bok. S pozvraceným čelním sklem.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se tatínek.

„Včera. V pátek.“

Berlgjót na rukou naskočila husí kůže.

„Co se stalo pak?“ vyzvídal tatínek horlivě, aby Heiðara neodvedl od tématu.

„Uvažoval jsem, že doběhnu do nemocnice a nechám se dát do karantény, ale lidi leželi všude. Neumíte si ani představit, jaké to bylo. Nevěděl jsem, co mám dělat, a tak jsem udělal první, co mě napadlo: utíkal jsem domů a zamknul za sebou. Zpětně mi to připadá jako nejlepší řešení. Kdybych šel do nemocnice, neměl bych se kde schovat a dneska už bych tu nebyl.“

„Schovával jste se před příšerami?“ zeptal se Bragi tiše.

Heiðar se na něj podíval a přikývl.

„Viděl jsem je z okna. Asi tak hodinu potom, co jsem dorazil domů. Neviděl jsem je přicházet, prostě tam najednou byly. Všude. Nejdřív jsem si myslel, že to jsou vojáci v helmách… kvůli těm barvám, však víte. Ale…“ Heiðar si nebyl jistý volbou slov. „… vlastně ani nevím, jestli to mají uniformy, nebo prostě… takoví jsou. Taky mi nejdřív přišlo, že ty lidi prohlížejí, jako by jim chtěli poskytnout první pomoc, ale pak, pak jsem viděl, že jim nepomáhají, že je…“

Odmlčel se a rozpačitě pohlédl na tatínka, jako by před Bergljót a Bragim nechtěl pokračovat bez jeho souhlasu.

Tatínek ale jen přikývl.

„Jednu z těch příšer jsme viděli,“ řekl. „A viděli jsme, co… udělaly.“

„Příšery žerou lidi,“ zašeptal Bragi.

Heiðar pokýval hlavou a vyprávěl dál.

„Pak jsem se dívat přestal. Zhasl jsem světla, popadl peřinu a zalezl si pod postel. I tak jsem je slyšel. Slyšeli jste někdy velkého psa chřoupat kosti? Přesně tak to znělo. Čekal jsem, až uslyším bouchnout domovní dveře. Čekal jsem, až uslyším, jak jdou po schodech nahoru, aby mě dostali.“

Heiðar zmlkl. Podíval se na svoje ruce a obrátil je hřbetem dolů, jako by se to, co se stalo, snažil vyčíst z čar na dlani. Pak zaťal pěsti a vzhlédl.

„Jenže to se nestalo,“ dodal tiše. „A najednou bylo všude ticho. Z okna jsem se odvážil podívat až o dost později, když jsem nic neslyšel už spoustu hodin a setmělo se. Zůstalo po nich jen pár kaluží krve. Později v noci zhasly pouliční lampy a doteď se nerozsvítily. Celé město je bez proudu.“

„Jak to, že jste tady, v tomhle domě?“ zajímalo tatínka.

Heiðar pokrčil rameny.

„Vlastně úplnou náhodou. Včera v noci jsem zůstal doma. Zezačátku jsem nemohl zabrat, ale pak, někdy k ránu, jsem asi usnul. Probudil jsem se kolem poledního a rozhodl se, že potom, co se stalo, nemůžu zůstat jen tak vevnitř. Navíc jsem byl bez jídla a začínal jsem mít hlad. Podíval jsem se z okna, nic jsem neviděl, a tak jsem si troufl sejít dolů po schodech.“

Heiðar se odmlčel, rozhlédl se po obývacím pokoji a rukou si přejel po bradě. Pak váhavě pokračoval.

„Než jsem otevřel dveře, naštěstí jsem se podíval štěrbinou na poštu. Jeden z nich stál přímo za dveřmi!“

Bergljót se bezděčně otřásla hrůzou.

„Byl tak blízko, že stačilo natáhnout ruku a mohl jsem se ho dotknout. Vlastně si nepamatuju, co se dělo pak – asi jsem byl v šoku –, ale nějak jsem se dostal zpátky nahoru a pod postel. Rozhodl jsem se počkat do setmění, protože jsem si myslel, že by to mohlo být bezpečnější.“

Heiðar zmlkl. Zamyšleně se zadíval do světla svíčky. Když už ticho trvalo nepříjemně dlouho, Bergljót si odkašlala.

„Co jste dělal potom?“ zeptala se.

„Hned jak se setmělo, vydal jsem se ven, ke kamarádovi, co bydlí hned vedle mě.“

Heiðar potřásl hlavou a opravil se.

„Teda spíš bydlel. Jeho byt byl opuštěný a prázdný. Nakoukl jsem do sousedního bytu. Byl plný zimních bund a kabátů. Netuším proč; jako by sbírali oblečení a další předměty a třídili je. Bundy sem. Kalhoty tam. Jeden byt byl plný košil, všude ležely jen hromady košil.“

„A tady jsou tašky a boty,“ poznamenal Bragi tiše.

„Jo. Nevěděl jsem, co mám dělat. Nějakou dobu jsem se jen tak bezcílně potuloval po městě, ale neměl jsem žádný plán, a tak jsem se rozhodl sehnat si nějaké jídlo, schovat se a všechno si to pořádně promyslet.“

„A rozhodl jste se schovat tady?“

„Ano. Před dveřmi jsem uviděl tu hromadu, takže jsem si říkal, že se sem sotva budou vracet. Očividně už tu byli, když přinesli ty boty a tašky, tak proč by se sem vraceli?“

„Třeba aby si ty věci vyzvedli?“ nadhodila Bergljót roztřeseným hlasem.

Heiðar si ji změřil zkoumavým pohledem.

„Proč by příšery ty věci třídily a nechávaly si je, kdyby je nechtěly k něčemu použít?“ zeptala se.

„O tom jsem nepřemýšlel,“ přiznal Heiðar. „Vlastně jsem nepřemýšlel vůbec o ničem.“

„Co jsou podle vás zač?“ zeptala se Bergljót.

„Mimozemšťani.“

Bragi vedle ní zalapal po dechu.

„Mimozemšťani?“ zopakoval šeptem.

Heiðar zatnul zuby a přikývl.

„Jak víte, že to jsou mimozemšťani?“ zajímal se Bragi.

Heiðar chvíli otálel a potom pokrčil příliš hubenými rameny.

„Nedává to smysl?“ vypadlo z něj nakonec.

„Já bych řekl, že to jsou mořské příšery,“ ozval se Bragi.

„Mořské příšery, kterých jsme si nikdy předtím nevšimli?“ zapochyboval Heiðar. „Přijde vám pravděpodobné, že jsme se o naši planetu až doteď dělili s těmihle bytostmi a nikdy dřív si jich nevšimli?“ Zavrtěl hlavou. „Musejí být odjinud. Nic jiného nepřichází v úvahu.“

„Neviděl jste ještě někoho dalšího?“ zeptal se tatínek. Tomu bylo podle všeho srdečně jedno, jestli jde o mimozemšťany nebo mořské příšery. „Nikdo další sem nepřišel?“

Nezeptal se sice rovnou, jestli se tu náhodou neobjevila maminka, ale Bergljót věděla, že má na mysli ji.

„Ne, nikdo další sem nepřišel. Ale venku chodí nějací lidé. V noci.“

„Nějací lidé?“

„Nějací lidé s baterkami. Před chvílí jsem je viděl z okna. Prohledávají domy v okolí. Všechny kromě tohohle. Řekl bych, že proto, že tady jsou ty boty a tašky – určitě už dům prohledali dřív.“

„A vy jste si s nimi nešel ven promluvit?“

„Ne.“

„Proč ne, proboha?“ podivil se tatínek.

„Nevěřím jim.“

„Proč ne?“

Heiðar zjevně přemýšlel, co odpoví.

„Protože si myslím, že někteří z nich s nimi spolupracují,“ řekl nakonec.

Tatínek zalapal po dechu.

„Spolupracují s… s těmi mimozemšťany? Pomáhají jim žrát lidi?“

„Jo,“ přisvědčil Heiðar tiše.

„Jak si sakra můžete něco takového myslet? Nejsou to třeba jen obyčejní lidé, přeživší, lidé jako vy nebo já?“

Heiðar se díval jinam. Zavrtěl hlavou.

„Ne, to si nemyslím.“

Tatínek se dopálil.

„Co chcete říct tím, že si to nemyslíte? Moje žena je možná naživu, možná nás tam venku hledá.“

„Těžko říct, prostě mám takový pocit. Ale radím vám, abyste se baterkám taky vyhýbali, jestli chcete zůstat naživu.“

Bergljót polil studený pot. Znělo to jako výhrůžka. I tatínkovi to tak zjevně připadalo, protože na Heiðara zůstal zírat, jako by nevěřil vlastním uším. Pak si ale Heiðar povzdechl, tvrdost mu z tváře zmizela a obličej schoval do dlaní. Schoulil se na židli a hlasem přidušeným rukama řekl:

„Když jste před chvílí přišli, myslel jsem si, že to jsou oni. Navíc jste měli baterku. Napadlo mě, že je konec.“

Tatínek Heiðara neohrabaně poplácal po rameni.

„Ale no tak, už je to v pořádku. Jste jen unavený a dost se toho seběhlo.“

Podíval se na svou dceru. Bergljót viděla, že si oba myslí totéž: Ten chlap nemá všech pět pohromadě.

„Co budeme dělat teď?“ zeptala se Bergljót.

Heiðar zvedl hlavu. Bergljót byla přesvědčená, že plakal, ale oči měl suché. Narovnal se a z jeho šedých očí čišel už zase jen chlad.

Podíval se na ně, na jednoho po druhém. Pak polkl.

„Vy se samozřejmě rozhodnete sami, co uděláte. Já se chystám na Vestmanské ostrovy.“

„Na Vestmanské ostrovy?“ Takovou odpověď tatínek zjevně nečekal. „Proč proboha tam?“

Heiðar se podíval nejprve na něj, pak na Bergljót.

„Protože ať už se stane cokoli, tady zůstat nemůžeme. Budeme muset někam jinam. Mimo město.“

„Odtamtud jsme přijeli a tam byli taky. Tihle… mimozemšťani… nebo co jsou vlastně zač,“ namítl tatínek.

„Já vím. Ale tady se moc dobře schovávat nedá. Hemží se to tu lidmi s baterkami a těmihle bytostmi. První, co udělali, bylo, že odstřihli veškeré komunikační kanály, mobilní sítě, však víte. Ale nedošlo k tomu hned. Nedalo se sice volat, ale podařilo se mi poslat sms mámě a tátovi na Vestmanských ostrovech a říct jim, ať utečou. Ať se schovají co možná nejdál od města. A maminka mi na zprávu odpověděla, takže vím, že ji četla.“

„Jak ale víte, že to přežili? Lidi na fotbalovém hřišti v Arnarstapi umřeli dřív, než ti mimozemšťané přišli. Jako by všichni ve stejnou chvíli onemocněli, jako by je někdo otrávil. Nevím, jak je to možné; třeba snědli všichni stejné jídlo nebo tak něco.“

Heiðar zavrtěl hlavou.

„To ale nevysvětluje, proč umřeli všichni v Reykjavíku. Musí to být nějaký plyn, něco ve vzduchu. Nic jiného ani nepřichází v úvahu. Proto jsem mámě a tátovi řekl, ať utečou co nejdál od města. S trochou štěstí se jim snad podařilo vyváznout. Ten plyn, jed nebo co to je těžko může mít nějak zvlášť velký dosah. Tím mám na mysli to, že se nerozšířil po celé zemi najednou, když byli na Snæfellsnesu až dneska.“

Bergljót sebou trhla. Dneska. Nebylo to dřív? Zdálo se jí, že od probuzení v Arnarstapi uplynul celý týden. Pořád ale byla sobota.

„Jak víte, že nebyli nejdřív na Vestmanských ostrovech a až potom v Reykjavíku?“ zeptal se tatínek.

„To nevím. Ale kdybych žral lidi a umíral hlady, začal bych tady, kde bydlí většina obyvatel. Pak bych pokračoval na venkov.“

„Jestli je to vážně plyn, proč jsme teda neumřeli taky?“ napadlo Bergljót. „Ani jsme nezvraceli.“

„To netuším,“ přiznal Heiðar. „Podle všeho jste imunní. To je jediné vysvětlení.“

„Chcete říct jsme,“ opravil ho tatínek.

„Cože?“ vyhrkl Heiðar překvapeně.

„Všichni musíme být imunní, vy taky, protože jste ještě pořád naživu.“

Heiðar přikývl.

„Jo, samozřejmě.“

„Jak se tam chcete dostat? Na Vestmanské ostrovy?“ zeptal se tatínek.

„Pěšky. Jet autem by mohlo být nebezpečné. Z přístavu v Þorlákshöfnu budu pokračovat lodí. Vy se mnou nemusíte,“ dodal Heiðar. „A ani se nemusíte rozhodnout hned. Ale tohle mám v plánu já.“

Tatínek se podíval na Bergljót. V očích měl otázku. Bergljót přemýšlela, jestli má přikývnout, zavrtět hlavou nebo pokrčit rameny, ale to už se tatínek obrátil na Heiðara a zeptal se:

„Proč nemůžeme jet autem? Sem jsme taky tak přijeli.“

„Je to příliš nebezpečné, obzvlášť když zvážíme, jak je tu teď rušno. Měli jste obrovské štěstí, že vás při průjezdu městem nikdo neviděl. Nemůžeme sázet na to, že se to povede znovu. A budete muset přeparkovat,“ upozornil tatínka Þórberga Heiðar. „Tady přímo před domem auto zůstat nemůže. To už můžeme dát nad dveře rovnou světelnou reklamu, že se tu konají domovní prohlídky.“

„Vždyť ani nevíte, jestli ti lidé s baterkami jsou…“ začal tatínek opatrně. „Chci říct… možná…“

Heiðar ho přerušil.

„Chcete to riskovat? Navíc s dětmi? To bych vám rozhodně nedoporučoval.“

Řekl to sice přátelsky, ale Bergljót to i tak připadalo jako výhrůžka. Další za velmi krátkou dobu. Bergljót došla k závěru, že se jí ten muž nelíbí.

Tatínek dlouho mlčel.

„Dobře,“ vypadlo z něj nakonec. „Postavím ho do sousední ulice.“

Heiðar zavrtěl hlavou.

„Ne. Někde dál. Zaparkujte ho u univerzity.“

„Není to nebezpečné?“ ozvala se Bergljót. „Někam jezdit, když tam venku někdo je?“

„Mnohem nebezpečnější je mít auto tady před domem,“ stál si za svým Heiðar.

„Dám si pozor, Bergljót,“ slíbil tatínek. „Pojedu se zhasnutými světly.“

„Myslíš, že nás někdo viděl přijíždět?“ zeptal se Bragi.

Podívali se jeden na druhého.

„To já nevím, zlatíčko,“ řekl tatínek nejistě.

„Podle mě ne,“ usmál se Heiðar na Bragiho. „To už by sem někdo přišel. Myslím, že vám to prošlo.“

Tatínek si Heiðara dlouho prohlížel. Pak pokýval hlavou a vstal.

„Bude nejlepší, když půjdu to auto přeparkovat.“

Bergljót vyprovodila tatínka ke dveřím.

„Necháš nás tady samotné s tímhle chlapem?“ zeptala se tak tiše, aby ji v obývacím pokoji neslyšeli.

„Zdá se, že nemám na výběr,“ odvětil tatínek, ale do očí se jí nepodíval.

„Můžeme jet s tebou,“ navrhla Bergljót, ačkoli věděla, že s tím by tatínek nikdy nesouhlasil. Zadíval se na ni.

„A jít se mnou zpátky pěšky tmou? To nepřichází v úvahu.“

„Tati? Ten chlap se mi ani trochu nelíbí,“ zašeptala rychle. Na Heiðarovi bylo něco divného. Něco na něm nesedělo. Něco, co nedokázala pojmenovat. Něco nebezpečného.

Tatínek otálel, ale jen na okamžik.

„Bergljót, nic jiného nám nezbývá. Má naprostou pravdu – auto nemůžeme nechat stát přímo před domem. Postarej se o Bragiho. Ať se děje cokoli.“

Políbil ji na tvář. Přikývla a pak byl tatínek najednou pryč.

Znovu přivřela oči a pokoušela se nemyslet na to, že tatínkova poslední slova zněla, jako by se s ní loučil navždycky. Bergljót se několikrát zhluboka nadechla. Bragi ji nesmí vidět brečet.

Těžkými kroky se vrátila do obýváku a usadila se na pohovku. Bragi zrovna Heiðarovi vyprávěl celý jejich příběh. Bergljót se podívala na svíčku na stolku. Teď už se plamínek neschovával, spíš jako by něco hledal. Poskakoval na knotu sem a tam, jako by předpokládal, že se hledaná věc schovává za ním, ale neustále chňapal do prázdna. Bergljót si uvědomila, jak moc je unavená. Bragiho vyprávění jí v uších znělo jako bublání vody a zaznamenávala z něj jen jednotlivá slova. Chata. Fotbal. Sníh. Zvratky. Krev. Auto. Maminka.

Bergljót zvedla hlavu.

Heiðar uhnul pohledem, jako by na ni až doteď zíral a ona ho nachytala na švestkách.

Bragi konečně usnul. Plakat přestal už dávno, ale pořád ještě vzlykal. Bergljót píchlo u srdce pokaždé, když sebou bratrovo tělíčko zaškubalo. Dech se mu ale naštěstí zpomaloval, byl pravidelnější a hlubší. Bergljót doufala, že Bragi bude spát co nejdéle.

Rozplakal se, když se vrátil tatínek. Jako by úleva nad tím, že ho vidí živého a zdravého, byla nad jeho síly. Začalo to několika slzami, potom pláč zesílil, a nakonec jako by Bragi nedokázal přestat. Při nejsilnějším záchvatu ho tatínek vzal do náruče, ale Bragi se nedokázal ovládat. Zatímco si čistil zuby a ukládal se ke spánku, slzy mu z očí proudily dál. Když si Bergljót lehla vedle něj, zabořil jí tvář do vlasů a nepřestával plakat. Tričko měla na rameni skrznaskrz promáčené a polštář byl vlhký. Taky měla určitě spoustu nudlí z nosu ve vlasech. Bragi plakal kvůli dětem z fotbalového hřiště, kvůli lidem v Hotelu Búðir, kvůli lidem, o kterých jim vyprávěl Heiðar, kvůli všem, kdo zmizeli. A kvůli mamince. Hlavně kvůli ní.

Teprve když konečně usnul, mohla se rozplakat i Bergljót. Horké slzy jí stékaly po tvářích do uší a lechtaly ji v nich. Dovolila jim, aby přišly, ale svůj přerývaný dech se snažila krotit – semknula rty, aby bratra neprobudila.

Maminka nemůže být mrtvá. To přece nejde. Bergljót se s ní ani nerozloučila. Když odjížděli, ani se na ni nepodívala. Ani jí neoplatila objetí. Byla přísná, neúprosná, hloupá. Jak se mohla chovat takhle? Jak mohla být tak dětinská? Jak mohla maminka zmizet?

Bergljót popotáhla a zadívala se na hvězdy na stropě. Sotva je rozeznala. Hvězdy měly ve tmě zářit, ale nezářily. Jsou venku na obloze vidět hvězdy? To si Bergljót nepamatovala.

Musejí najít maminku. Jet k ní do kanceláře. Určitě se schovává tam. Musí být tam. Bergljót zítra poprosí tatínka, aby ji tam spolu zašli hledat. A až ji najdou, budou moct pryč z města. Na Vestmanské ostrovy na jihu Islandu. Nebo někam jinam. Bergljót bylo úplně jedno kam. Chtěla jen pryč, co možná nejdál. Pryč z téhle hnusné země, pryč od těchhle hnusných příšer.

Tatínek si přišel sednout k nim na kraj postele a až pak se přesunul do Bragiho pokoje, kde zamýšlel spát. Heiðar si ještě před jejich příchodem zabral manželskou postel, a i když jim nabídl, že se přesune, nikdo z nich by v posteli, kde předtím ležel on, spát nedokázal. Bergljót beztak připadalo, že by nemohla ležet v maminčině posteli a cítit jemnou voňavku, kterou byl vždycky prosycený její polštář.

Tatínek Bragiho, který tiše plakal Bergljót na rameni, pohladil, dal mu pusu a řekl, že všechno bude zase v pořádku. Věděl, že konejšit ho nemá smysl. Bragi byl vždycky uplakánek, už odmalička, a když spustil, nezbývalo nic jiného než počkat, dokud pláč postupně neodezní. Zatímco tatínek hladil Bragiho po zádech, díval se na Bergljót. Světlo svíčky na nočním stolku mu obličej osvětlovalo zespodu, a kruhy pod očima se tak ještě zvýraznily. Zhluboka se nadechl a zeptal se:

„Co bychom měli podle tebe dělat?“

Bergljót nevěděla, co na to odpovědět, a tak mlčela.

„Já myslím, že má pravdu. Tady zůstat nemůžeme.“

Tatínek jako by si povídal sám se sebou. Jeho hlas zněl nepřítomně, a přestože se pohledem zastavil na svíčce, zdálo se, že se dívá na něco docela jiného než na ni.

„Taky si myslím,“ řekla Bergljót tiše, i když s Heiðarem se jí nikam nechtělo.

„Neměli bychom jít s ním?“

„To nevím,“ přiznala Bergljót.

Kéž by tam s nimi byla maminka, ta by věděla, co si počít. Vždycky to věděla. Bergljót častokrát připadalo nesnesitelné, jak se maminka občas chová, že ví všechno líp, a pokaždé převezme velení. Jakmile někdo zaváhal, maminka rozhodla. Bergljót už ani nepočítala, kolikrát si přála být dospělá. Smět si o vlastním životě rozhodovat sama. Jenže když začalo jít do tuhého, uvědomila si, že to nakonec asi vlastně nechce. Nechtěla muset dělat takováhle rozhodnutí. Rozhodnutí týkající se života a smrti. Za sebe, tatínka a mladšího bratra. Taková rozhodnutí by raději svěřila někomu jinému. Zároveň ale věděla, že v tomhle rozhodování a s takovou zodpovědností nemůže tatínka nechat samotného.

„Co by udělala maminka?“ zeptala se.

„Jistě by chtěla, abych na vás dal pozor. Odvedl vás na to nejbezpečnější možné místo.“

„A to je kam?“

„To právě nevím, to je ten problém,“ odvětil tatínek tiše. „A Vestmanské ostrovy jsou hrozně daleko.“

Dlouho mlčel. Vypadal stejně sklíčeně a vyčerpaně jako Bergljót. Ta se pokoušela přijít na něco, co by mohla říct, něco dospěláckého, něco důležitého, něco, co by tatínkovi pomohlo, co by pomohlo všem třem. Možná něco povzbuzujícího. Tatínek je povzbuzoval celý tenhle příšerný den, ale nikdo nepovzbuzoval jeho. Co by mu tak měla říct? Že bude všechno v pořádku? Že ví jistě, že maminku najdou? To nemohla. Protože tomu sama nevěřila.

Nakonec, aby řekla alespoň něco, zašeptala:

„Mám tě hrozně moc ráda, tati.“

Víc mu dát nemohla. Nedokázala být silná za něj. Ne teď. Chtěla mu jen vlézt na klín, obličej si schovat do důlku na jeho krku a nechat se od něj kolébat tak, jako před chvilkou kolébal Bragiho. Proměnit se zase v malou holčičku. Kdyby jí na rameni nespal Bragi, nepochybně by to udělala.

Ačkoli to Bergljót nepřipadalo jako bůhvíjak velké povzbuzení, tatínek přesto ožil. Usmál se.

„I já tě mám moc rád, zlatíčko. A teď už spi. Nemusíme se rozhodnout hned. Vyspíme se na to a ráno to vymyslíme.“

Bergljót věděla, že má na mysli odpoledne. Rozhodli se totiž dny převrátit – přes den spát a v noci být vzhůru. Pro jistotu. Protože Heiðar si dál vedl svou, že mimozemšťani se venku pohybují jen za světla.

Potom jim tatínek dal pusu na dobrou noc a přesunul se do Bragiho pokoje.

Teď ležel na druhé straně zdi, v Bragiho příliš malé posteli. Bergljót věděla, že nespí. Znovu popotáhla.

Byla strašně unavená. Doufala, že brzo usne a nebude dál muset myslet na to či ono.

A tehdy si vzpomněla na to, co říkala Þóra:

„Věděly jste, že v sobotu začíná gormánuður?“

Zabíjačka začala.

PENĚŽENKY A KABELKY

Bragi

Když se Bragi vzbudil, byl sám. Rozhlédl se kolem sebe a chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že je v Bergljótině pokoji. Nepamatoval si, že usnul. Promnul si oči a zjistil, že jsou napuchlé a že má tváře ulepené od soli. Včera večer jsem hodně plakal, pomyslel si a trochu se zastyděl.

Už nastal den. Bragi to poznal podle světla pronikajícího do místnosti skrz desku dveří, které Heiðar vysadil z Bergljótiny šatní skříně a přibil před okno. Sluneční paprsek osvětloval proužek prachu na psacím stole. Bergljót na uklízení nebo utírání prachu nikdy moc nebyla.

Bragi napínal uši, ale neslyšel nic. Okamžitě ho přepadl strach, že ostatní odešli a nechali ho tam samotného. Vyskočil z postele a vyběhl na chodbu. Obývací pokoj zel prázdnotou. Bragi byl čím dál vyděšenější a už už se chystal na tatínka a Bergljót zavolat, když k němu něco dolehlo z kuchyně. Uslyšel tatínkův hluboký hlas a pořádně se mu ulevilo. Neslyšně prošel chodbou a strčil do pootevřených dveří do kuchyně. Všichni vzhlédli. Bergljót a tatínek seděli na lavici. Heiðar naproti nim. Na stole mezi nimi ležela krabička kefíru, sáček müsli a tři misky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krvavá zima.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.