Lynne McTaggartová

Síla osmi

THE POWER OF EIGHT

Copyright © 2017 by Lynne McTaggart

Translation© Lumír Mikulka, 2018

Czech edition © Metafora, 2018

All rights reserved.

www.metafora.cz

www.facebook.com/knihyMetafora

ISBN 978-80-7625-015-4 (ePub)

ISBN 978-80-7625-016-1 (mobi)

Obsah

PŘEDMLUVA

PRVNÍ ČÁST

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola

Sedmnáctá kapitola

Osmnáctá kapitola

Devatenáctá kapitola

Dvacátá kapitola

Dvacátá první kapitola

DRUHÁ ČÁST

Dvacátá druhá kapitola

Poděkování

PŘEHLED LITERATURY

Věnováno Caitlin a Kylemu

a památce Stelly,

která nemusela vidět, aby věřila.

Zázraky jsou ve skutečnosti opětovným vyprávěním téhož příběhu,

jenž je vepsán do celého světa příliš velkým písmem,

než abychom je dokázali uvidět.

– C. S. Lewis, Bůh na lavici obžalovaných

PŘEDMLUVA

Mnoho let jsem odmítala napsat tuto knihu, protože jsem ani na okamžik nevěřila podivným uzdravením, k nimž docházelo na mých kurzech. Čímž chci říci, že pro mě bylo těžké vyrovnat se se zázraky.

Slova „zázraky“ a „uzdravení“ zde nepoužívám jako metafory. Hovořím o skutečných událostech srovnatelných se zázrakem, kdy byl zástup nasycen pomocí pěti chlebů a dvou ryb. Jednalo se o sérii mimořádných a zvláštních situací, při nichž došlo k okamžitému vyléčení nejrůznějších onemocnění poté, co se lidé shromáždili v malé skupině a společně vyslali léčivou myšlenku. Hovořím tedy o takovém druhu zázraků, které popírají poslední zbytek víry v to, jak by měl fungovat svět podle tvrzení, která nám byla až dosud předkládána.

Myšlenka vytvořit malé skupinky po zhruba osmi lidech se zrodila coby bláznivý a okamžitý nápad při jednom kurzu, který jsem vedla, v roce 2008. Cílem bylo zjistit, co se stane, pokud se členové takovéto skupinky pokusí uzdravit jednoho z nich pomocí kolektivně sdílené myšlenky. Těmto skupinkám jsem dala jméno „Síla osmi“, ale právě tak bych jim mohla říkat „Síla osmi milionů“, neboť tak velká jejich síla ve skutečnosti je. To, co tyto skupiny dokázaly, otřáslo vším, co jsem si myslela, že vím o podstatě lidských bytostí.

Coby autorku knih mě přitahují velká tajemství života a nejdůležitější otázky, které s nimi souvisejí. Smysl lidského vědomí, zkušenosti s mimosmyslovým vnímáním, život po smrti. Přitahují mě zejména ty anomálie, které obracejí vzhůru nohama všeobecně přijímané představy. Baví mě pídit se – řečeno slovy psychologa Williama Jamese – po jedné jediné bílé vráně, která je nezbytným důkazem tvrzení, že všechny vrány nejsou černé.

Navzdory všem výletům do světů nekonvenčních pohledů na realitu ale v hloubi srdce zůstávám racionálním člověkem. Je to výsledek mé dřívější praxe investigativní novinářky. Neustále se proto snažím budovat pevnou strukturu podepřenou spolehlivými důkazy. Nemám ve zvyku opírat se o tajemně znějící odkazy na mystiku, auru nebo si pohrávat s nejasně používanými pojmy jako „kvantum“ či „energie“. Ve skutečnosti neexistuje nic, co bych měla méně v lásce než nejrůznější nepodložené mysteriózní teorie, protože právě jejich vinou mívá to, čemu se věnuji, tak pochybnou pověst.

Nejsem ateistka, a ani agnostička. Hluboce duchovní stránka mé osoby zůstává přesvědčená, že lidské bytosti jsou stále něčím víc než souhrnem signálů vznikajících na základě chemických reakcí a elektrického proudu. Důvodem, proč se ale stále pevně držím na Maginotově linii oddělující to, nač si lze sáhnout, od toho, co je nehmotné, je moje přetrvávající snaha opírat svou víru o důkazy a slepé testy.

Můj vlastní, relativně konvenční pohled na realitu dostal první úder při sběru materiálů pro knihu The Field (Pole). Začala jsem na ní pracovat, neboť jsem chtěla z vědeckého pohledu pochopit, proč vlastně funguje homeopatie a duchovní léčení. Při shromažďování podkladů jsem ale záhy vstoupila na nové území. Území, kde se ve vědě odehrává revoluce zpochybňující mnohé, často ty nejváženější názory na to, jakou povahu má náš vesmír a jak funguje. Vědci pohybující se na těchto nových územích, s nimiž jsem se mohla během práce na knize setkat (ve všech případech se jednalo o renomované badatele spojované s váženými institucemi), dospěli k úžasným objevům v oblasti subatomárního světa, které podle všeho staví na hlavu dnes uznávané zákony biochemie a fyziky. Tito vědci našli důkaz pro tvrzení, že veškerá realita může být propojena prostřednictvím pole nulového bodu – základního pole kvantové energie nekonečné sítě, v níž probíhá energetická výměna. Několik biologů vstupujících na dosud nezmapovaná území provedlo výzkumy naznačující, že primárním systémem komunikace v našich tělech nejsou chemické reakce, ale kvantová frekvence a subatomární energetický náboj. Jejich výzkumy ukazují, že lidské vědomí dokáže získávat informace způsobem překonávajícím obecně přijímané hranice v podobě prostoru a času. V bezpočtu experimentů ukázali, že myšlenky nemusejí zůstat uzamčené v našich hlavách, ale že dokážou vstupovat do jiných lidí a věcí, a že je dokonce dokážou i ovlivňovat. Každý z těchto vědců narazil na drobné zlomky vytvářející společně novou vědu nabízející zcela nový pohled na svět.

Psaní knihy The Field mě inspirovalo k dalšímu zkoumání podstaty tohoto podivně nového pohledu na realitu. Zvlášť velký zájem ve mně vyvolalo to, co z těchto objevů vyplývá: že myšlenky jsou ve skutečnosti něco, co má schopnost měnit podobu našeho hmotného světa.

Tato představa mi nedávala spát. Existuje spousta knižních bestsellerů pojednávajících o zákonu přitahování a o síle, kterou má úmysl. Podstatou těchto myšlenek je tvrzení, podle něhož můžete uskutečnit to, po čem nejvíc toužíte, už tím, že na to budete soustředěně myslet. Pohlížela jsem na to vše s jistou nedůvěrou doprovázenou mnoha rozpačitými otázkami. Uvažovala jsem, zda se jedná o skutečnou sílu, a nakolik univerzálně může působit. Co je možné s ní dokázat? Hovoříme tady o vyléčení rakoviny, nebo o posunu kvantové částice? Z mého hlediska zněla ze všeho nejdůležitější otázka takto: Co se stane, když bude velké množství lidí myslet v téže chvíli na tutéž věc? Zesílí se tím celý efekt?

Ze studií, které jsem pročítala při práci na knize The Field, bylo jasné, že mysl je jakýmsi způsobem nerozlučně spojená s hmotou a že ji podle všeho dokáže měnit. Jenže tento fakt, jenž volal po zodpovězení mnoha zásadních otázek týkajících se povahy vědomí, byl trivializován, když ho mnozí zjednodušili na konstatování, že člověk může pomocí myšlenky získat obrovské bohatství.

Chtěla jsem nabídnout něco víc než úvahy, jak se lze dočkat zhmotnění automobilu nebo prstenu s diamanty. Něco víc než jen líčení, jak získat víc věcí. Měla jsem na mysli cosi odvážnějšího. Zdálo se mi, že nová věda mění všechno, co jsme si mysleli, že víme o vrozených schopnostech člověka. Chtěla jsem to vše podrobit co nejdůkladnějšímu testu. Jestliže máme jako lidé tento neuvěřitelně velký potenciál, znamenalo by to, že musíme jednat i žít jinak než dosud. Podle zásadně nového pohledu bychom měli vnímat sebe samotné jako součást vyššího celku. Chtěla jsem ověřit, zda je tato schopnost dostatečně silná, aby stačila na léčení jednotlivců, nebo snad dokonce celého světa. Coby nevěřící Tomáš jedenadvacátého století jsem hledala způsob, jak celé toto kouzlo rozpitvat.

Uvedený cíl jsem sledovala při práci na své další knize nesoucí název The Intention Experiment (Experiment záměr). Chtěla jsem nabídnout souhrn všech věrohodných vědeckých bádání týkajících se moci, kterou má vědomí nad hmotou. Mým cílem ale bylo současně i pootevřít dveře do této oblasti. Velmi málo prováděných výzkumů se týkalo skupin soustřeďujících své myšlenky na naplnění téhož záměru. Měla jsem v plánu zaplnit tuto mezeru a využít své čtenáře coby pokusné osoby ve skupinách, které budou vědecky zkoumány. Po vydání knihy v roce 2007 jsem shromáždila tým fyziků, biologů, psychologů, statistiků a neurovědců. Jeho členové disponovali značnou dávkou zkušeností ve výzkumu vědomí. Pravidelně jsem pak vyzývala své publikum na internetu a stejně tak účastníky mých kurzů a přednášek, aby vysílali konkrétní myšlenku, jejímž cílem bylo ovlivnit laboratorní objekt sledovaný některým z vědců. Daný badatel poté vyhodnotil výsledky, aby zjistil, zda naše myšlenky cokoli změnily.

Tento projekt se postupně vyvinul v cosi, co nabralo podobu největší světové laboratoře. Účastnilo se ho několik set tisíc mých čtenářů z více než stovky zemí. Jednalo se o jeden z prvních kontrolovaných experimentů zaměřených na sílu skupiny soustřeďující mysl na dosažení jednoho společného záměru, který by ovlivnil hmotný svět. Ačkoli měla řada pokusů jen velmi elementární povahu, i ty nejjednodušší byly prováděny za přísně vědeckých podmínek se striktním dodržováním protokolu. Až na jeden experiment všechny proběhly s více kontrolními objekty. Kromě toho se prováděly jako slepé, takže vědci nevěděli, na který z objektů se naše myšlenky soustřeďují, dokud nebyl experiment ukončen a neprovedlo se vyhodnocení výsledků.

Ani zdaleka jsem nebyla přesvědčená, že dospějeme k pozitivním výsledkům, ale byla jsem odhodlaná to zkusit. V knize The Intention Experiment jsem psala o tom, že na výsledku experimentu nezáleží tolik jako na samotné ochotě celou tuto myšlenku vůbec zkoumat. Pak jsem knihu vydala, o dva měsíce později zahájila první experiment a zhluboka se nadechla.

Jak se ukázalo, experimenty fungovaly. Ve skutečnosti fungovaly výborně. Ve třetině pokusů, které jsem dosud provedla, jich vedlo šestadvacet k měřitelné podstatné změně. U tří ze čtyř, které nepřinesly pozitivní výsledek, byly důvodem technické problémy. Pokud zasadíme dosažené výsledky do širšího kontextu, pak se o skoro žádném léku nabízeném farmaceutickým průmyslem nedá tvrdit, že by zajistil stejně pozitivní výsledek.

Rok poté, co jsem zahájila práci se skupinami čítajícími tisíce osob, jsem se rozhodla zkusit na svých kurzech zmenšit měřítko. Začala jsem sestavovat skupiny Síla osmi a nechávala je vysílat myšlenky nesoucí záměr uzdravit. Pro mě se jednalo pouze o další, méně formální experiment. Pohlížela jsem na něj jako na cosi takřka ztřeštěného – ovšem výsledky začaly zastiňovat všechno, co jsem si dokázala představit, a lidé trpící vleklými chorobami hlásili okamžitá, takřka zázračná uzdravení.

The Intention Experiment vyvolal obrovský zájem veřejnosti. Bestsellerista Dan Brown se o mně a mojí práci dokonce zmiňuje v jednom ze svých románů – Ztraceném symbolu. Výsledky těchto experimentů jsou ale jen částí celého příběhu. A ve skutečnosti ani nejsou tou nejdůležitější částí.

Teprve nyní si uvědomuji, že po většinu času, během něhož jsem prováděla experimenty se skupinami Síla osmi, jsem si kladla chybné otázky.

Nejdůležitější otázky souvisely především se samotným procesem a s tím, co naznačuje o povaze mysli, o mimořádných schopnostech člověka a o naší společné kolektivní síle.

Ať již byly výsledky jakkoli úžasné, bledly ve srovnání s tím, co se dělo se samotnými účastníky. Nejsilnější dopad měly pokusy se skupinovým soustřeďováním myšlenek – a současně efekt přehlížený takřka ve všech populárních knihách na toto téma – na samotné členy oněch skupin.

V jisté fázi jsem si uvědomila, že zkušenost se skupinovým soustřeďováním myšlenek způsobuje u jednotlivců velké změny. Výsledkem jsou změny v individuálním vědomí, odstraňování pocitu oddělenosti a individuality. Členové skupin se dostávali do stavu, jejž lze označit snad jedině jako extatická jednota. Při každém experimentu bez ohledu na jeho měřítko – ať se jednalo o globálně prováděný pokus, nebo o skupiny Síla osmi –jsem sledovala stejnou skupinovou dynamiku. Tato dynamika je velmi mocná a dokáže natolik proměnit život, že umožňuje, aby na úrovni jednotlivců docházelo doslova k zázrakům. V životech účastníků jsem zaznamenala stovky, pokud ne tisíce, těchto spontánních zázraků. Uzdravovali se z dlouhodobých a vážných zdravotních problémů. Dokázali opravit vztahy, v nichž došlo k odcizení. Objevovali nový smysl života nebo konečně sebrali odvahu opustit dosavadní zaměstnání, aby se raději věnovali riskantnější nebo více naplňující kariéře. Někteří se proměnili doslova přímo přede mnou. A nebyl u toho žádný guru či šaman ani neproběhl žádný komplikovaný proces uzdravování. Nebyly nutné žádné předchozí zkušenosti, iniciačním nástrojem ve všech těchto případech bylo cosi tak prostého jako shromáždit tyto osoby do jedné skupiny.

Co jsem to s nimi pro všechno na světě provedla? uvažovala jsem. Zprvu jsem tomu nevěřila. Po celá léta jsem to, co vypadalo jako efekt zpětného rázu, přisuzovala své bujné představivosti. Manželovi jsem opakovala, že potřebuji shromáždit víc podobných případů, provést větší množství experimentů a získat exaktnější důkazy. Pak jsem z toho všeho dostala strach a začala hledat v dějinách i vědě precedenty.

Nakonec mi došlo, že tyto experimenty mi ukázaly to, co jsem do té doby vnímala jen ryze rozumově: že naše představy o způsobu, jakým pracuje lidská mysl, jsou očividně chybné. Třebaže jsem v knize The Field psala o vědomí a jeho působení na velký viditelný svět, překonávalo to, čeho jsem se nyní stala svědkem, i nejdivočejší z těchto představ. Všechny provedené experimenty, všechny skupiny Síla osmi, demonstrovaly, že myšlenky nejsou zamčeny uvnitř v našich lebkách, ale že si dokážou najít cestu k jiným lidem. Tito lidé mohou být vzdálení třeba tisíce kilometrů, a přesto jsou myšlenky schopné je měnit. Myšlenky tak nejsou pouhými věcmi či věcmi, které působí na jiné věci. Myšlenky mají možná i schopnost opravit to, co se v lidském životě porouchá.

Tato kniha je pokusem pochopit všechny zázraky, k nimž došlo během těchto experimentů. Chci porozumět tomu, co jsem skutečně dělala s jejich účastníky. Současně bych ráda všechno zasadila do širšího kontextu vědeckého poznání, stejně jako ezoterické a náboženské praxe v průběhu dějin. Zdá se, že to, nač jsem narazila, mělo v dávné minulosti své předchůdce, a to dokonce i v křesťanské církvi. Kniha, kterou nyní držíte v ruce, je současně i o mně a o tom, co se stane člověku jako já, pokud pravidla hry – pravidla, podle nichž žijeme své životy – jako by najednou přestala platit.

Výsledky skupinových experimentů se společným soustředěním myšlenek jsou neuvěřitelné, ale nejsou v tomto příběhu to hlavní. Tento příběh je o zázračné síle, kterou si neseme v nitru. Je o síle, která dokáže uzdravit náš vlastní život a která se paradoxně uvolňuje právě ve chvíli, kdy přestaneme myslet jen sami na sebe.

PRVNÍ ČÁST

JAK VYSVĚTLIT
ZÁZRAK

První kapitola

PRAVDĚPODOBNOSTNÍ
PROSTOR

Společné.

Seděla jsem s manželem Bryanem u počítače. Byla jedna hodina po poledni, konec dubna 2008, a snažili jsme se vymyslet, jak bychom mohli převést experiment s myšlenkami nesoucími společný záměr, jejž jsem dosud prováděla s obrovskými počty účastníků, do menšího měřítka. Experiment v této nové podobě jsem hodlala provádět na kurzech, které jsem plánovala na následující léto ve Spojených státech a v Londýně.

Bylo to rok poté, co jsem odstartovala globální experiment se společně sdílenými myšlenkami, v jehož rámci jsem vyzývala čtenáře z celého světa, aby směrovali své myšlenky obsahující stanovený záměr na cíle nacházející se v kontrolovaných laboratorních podmínkách pod dohledem některého z vědců, kteří se mnou byli ochotní spolupracovat. V té době jsme provedli asi čtyři tyto experimenty. Myšlenky byly směrovány na jednoduché cíle, jako například semena rostlin, a přinášely pozoruhodně povzbudivé výsledky.

Nyní jsem se pokoušela převést pokusy do menšího měřítka, aby se účinky projevovaly na něčem, co se oněch lidí dotýká. Cílem bylo, aby se pokusy mohly provádět na víkendových kurzech. S podobnými kurzy jsem ale neměla příliš velkou zkušenost a věděla jsem vlastně jen to, co nechci. Neměla jsem v úmyslu předstírat, že jsem schopná lidem pomoci, aby prováděli zázraky, jak o sobě tvrdí mnoho pořadatelů kurzů zaměřených na sílu myšlenek. Kromě toho jsem musela myslet na logická omezení spojená s takovými kurzy. Síla myšlenek ovlivňujících něčí život se možná projeví až po týdnech, měsících, nebo dokonce letech. Jak potom dokážeme demonstrovat nějakou smysluplnou proměnu na časové ploše od pátku do nedělního odpoledne?

Začala jsem zapisovat naše myšlenky na stránku v PowerPointu.

Vyťukala jsem slovo „soustředění“. V minulosti jsem hovořila s mnoha mistry v používání myšlenek nesoucích přání, jakými byli buddhističtí mniši, mistři čchi-kung a léčitelé. Všichni hovořili o tom, jak se dostávají do stavu mysli vyznačujícího se vysokou mírou aktivizace a soustředění.

„Soustředění,“ řekl Bryan. Možná že velká masa lidí, kteří si přejí totéž, tuto sílu zvětšuje. Nepochybně se zdálo, že to tak je.

Soustředění.

Koncentrovanost.

Všechny globální experimenty, které jsem naplánovala, byly zaměřené, aby uzdravovaly něco na této planetě. Proto dávalo smysl, abychom se při víkendových kurzech soustředili na léčení. Rozhodli jsme se, že bychom se během kurzu měli pokusit pomoci uzdravit něco v životech účastníků.

Napsala jsem slovo „společné“.

Malá skupina.

„Zkusme je rozdělit na malé skupiny po zhruba osmi lidech. Pak mohou vyslat společně myšlenku obsahující záměr uzdravit někoho ve skupině, kdo má zdravotní problém,“ řekla jsem Bryanovi. Možná bychom tak mohli zjistit, zda bude mít malá skupinka stejnou sílu jako ty mnohem početnější. Existuje nějaké nezbytně nutné množství? Potřebujeme jakési kritické množství lidí, jako tomu bylo u našich experimentů prováděných ve velkém měřítku, nebo postačí osmičlenná skupinka? Už si nevzpomeneme, kdo z nás – nejspíš to byl Bryan, jenž je rozený autor poutavých sloganů – přišel s tím, že skupiny pojmenujeme. „Síla osmi“. Když jsme tehdy sedmnáctého května přijeli do Chicaga, už jsme měli připravený plán.

O práci s malými skupinami jsem začala uvažovat pod vlivem toho, co se stalo Donu Berrymu. Don byl armádní veterán, žil v Tullahomě v Tennessee a v březnu 2007 napsal příspěvek na webové fórum našeho experimentu. Nabídl se, že je ochotný být prvním lidským objektem našeho experimentu. V roce 1981 mu diagnostikovali Bechtěrevovu chorobu. Jeho páteř tuhla, což mu bránilo v pohybech do strany. Zdálo se, jako by měl ztuhlá i žebra. V důsledku nemoci se jeho hrudník dvacet roků nepohnul. V průběhu let mu museli vyměnit obě kyčle a trpěl neustálými bolestmi. Podle jeho slov ho mnohokrát rentgenovali, takže mohl předložit kompletní zdravotní dokumentaci svého onemocnění, díky čemuž by bylo možné přesně určit, pokud by došlo k jakékoli změně.

Donův blog podnítil členy mé online komunity, aby stanovili dva časové intervaly během týdne, kdy všichni vyšlou k Donovi myšlenky s úmyslem léčit. On si měl na oplátku vést deník se záznamy o své nemoci. „Zatímco to pokračovalo, začal jsem se cítit lépe,“ napsal mi. „Nebylo to okamžité uzdravování, ale bylo mi lépe a bolest slábla.“

Don mi napsal po osmi měsících, poté, co absolvoval pravidelné půlroční vyšetření u revmatologa. Když se ho doktor zeptal, jak mu je, mohl poprvé říci, že se cítí naprosto fantasticky a bolesti má jen občas. „Jsem stále ztuhlý, ale cítím, že se víc ohýbám, a také bolest je mnohem menší,“ řekl mu. „Je mi nejlíp, co si pamatuji.“

Jak mi Don napsal, lékař tam jen seděl s otevřenou pusou. „Moje hruď se hýbe! Znovu si připadám jako normální člověk! Nebylo to žádné spontánní uzdravení, ale experiment se soustředěním myšlenek uvedl do pohybu soukolí, abych se mohl cítit mnohem lépe. Díky němu jsem také pochopil, jak moje vlastní myšlení ovlivňuje moje zdraví, a dokonce i svět kolem mě.“

Myslela jsem, že účinek skupiny na kurzu v Chicagu by mohl být stejný. Představovala jsem si, že dojde k nějakému drobnému placebo efektu. Že to bude cosi jako cvičení zaměřené na to, jak se dobře cítit. Něco jako masáž těla či obličeje.

Mluvím o Chicagu, ale náš kurz se nikdy nekonal v blízkosti samotného města, ale v Schaumburgu, což je jedno z městeček v pásu země označovaném jako „Zlatý koridor“. Toto území se táhne na severozápadu státu Illinois. Jméno dostalo díky „zlatému dolu“, který představují tamní nákupní centra, průmyslové zóny, pobočky významných firem a restaurace řetězce Hooters a Benihana lemující mezistátní dálnici Interstate 90. V Schaumburgu vybudovala svou centrálu společnost Motorola. Nákupní centrum Woodfield Mall, nacházející se coby kamenem dohodil od našeho hotelu, bylo jedenácté největší ve Spojených státech. Mohli bychom ale být právě tak dobře kdekoli jinde v Americe – v některém z obřích hotelových komplexů vybudovaných v blízkosti dálnice. Hotelové konferenční centrum Renaissance zvolili organizátoři naší konference především díky jeho poloze (dvacet kilometrů od O’Hareova letiště). Když místní elity pochopily, jaký potenciál má zdejší ospalá venkovská oblast, skoupily posledních osmnáct hektarů mezi dálnicemi číslo 90 a 61, aby na nich postavily elegantní hotel, v němž jsme se právě nyní nacházeli.

V předvečer konference jsme seděli v prostorném atriu kolem elektrického krbu a hleděli do malé vodní nádrže. Stále jsem měla pocit, že je příliš brzy, abych vedla nějaký kurz, a v duchu jsem se trápila pochybnostmi, co přinese následující den. Měli bychom rozmístit lidi do kruhů? Měli by se všichni držet za ruce? Kde by měl být člověk, na něhož se soustředí myšlenky ostatních? Jak dlouho by se měli členové skupiny koncentrovat na přání, aby se uzdravil? A mělo by být členů skupiny právě osm, nebo bychom měli používat jakýkoli počet?

V našem globálním internetovém experimentu jsme postupovali velice opatrně. Dávali jsme si pozor, abychom se vyhýbali použití lidí v roli cílových objektů. Výjimku tvořily jen malé neformální skupiny, které se vytvářely díky komunitní sekci mých stránek a pomáhaly lidem, jako byl Don Berry. Stále jsme nevěděli, jestli bude mít soustředění myšlenek tisíců lidí na jednoho člověka pozitivní nebo negativní dopad. Tentokrát jsme se ale chtěli pustit do experimentu bez záchranné sítě, bez slepého testu a bez vědeckých metod. Co když se někomu něco stane? Jen jediná věc se mi zdála jistá – třebaže se jednalo pouze o pocit… Skupinu je třeba uspořádat do kruhu. Zítra, říkali jsme si, se přesvědčíme, zda nás intuice nezradila.

V sobotu jsme rozdělili publikum čítající zhruba sto lidí do malých skupin po přibližně osmi osobách. Dávali jsme pozor, aby většinu členů skupin tvořili navzájem cizí lidé. Pak jsme požádali, aby se v každé skupině někdo, kdo trpí tělesnými nebo psychickými problémy, ujal role cílového objektu pro soustředěné myšlenky vysílané ostatními. Tito lidé měli ostatním vysvětlit svůj problém. Poté se skupina měla postavit do kruhu, vzít se za ruce a společně vysílat asi deset minut k nemocnému společnou myšlenku. Deset minut byla doba, kterou jsme většinou používali v globálních experimentech. Měli jsme za to, že je to maximální doba, po kterou se netrénovaní lidé dokážou soustředit.

Publiku jsem poskytla instrukce vycházející z programu „Jak spustit sílu“, který jsem vytvořila a publikovala v knize The Intention Experiment. Program vznikl jako syntéza praktik používaných „mistry“ při soustředění mysli na vytčený cíl – léčitelů, mistrů čchi-kung a buddhistických mnichů. Moje syntéza byla vytvořena tak, aby se co nejlépe hodila pro účely našich laboratorních experimentů studujících vztah mysli a hmoty. Tato technika začínala krátkým dechovým cvičením, poté následovala vizualizace a cvičení v soucitu. Cílem bylo dostat účastníky do stavu vyznačujícího se soustředěností, aktivizací energie a vřelostí. (Úplný souhrn o procesu „spouštění“ najdete ve 22. kapitole – Jak sestavit skupinu Síla osmi.) Ukázala jsem jim rovněž, jak formulovat konkrétní záměr, neboť v laboratorních studiích nejlépe fungovaly co nejkonkrétněji zacílené myšlenky. Členové každé skupiny se měli držet za ruce v kruhu, nebo umístit léčenou osobu do středu kruhu a položit na ni ruce, jako by to byly loukotě kola. Neměla jsem představu, které uspořádání je lepší, ale zdálo se důležité zachovat ničím nepřerušené fyzické spojení mezi všemi členy skupiny.

„Jedná se prostě jen o další experiment,“ řekla jsem všem, než jsme začali. Zapomněla jsem ovšem dodat, že se jedná o premiéru a že jsem si celý postup v podstatě vymyslela. „Jakýkoli výsledek je přijatelný.“ Pustili jsme hudbu, kterou jsme používali při pokusech ve větším měřítku, a sledovali, jestli skupiny působí dobře propojeně. Než jsme se pak večer rozešli, požádali jsme cílové osoby, aby byly připravené následujícího rána popsat, co cítily a jak vnímají svůj aktuální mentální, emocionální a fyzický stav.

„Nevymýšlejte si žádná zlepšení, pokud k nim nedojde,“ řekla jsem.

V neděli ráno jsem požádala příjemce společně vysílaných myšlenek, aby se přihlásili a podali zprávu, jak se cítí. V přední části místnosti se seřadilo zhruba deset lidí. Postupně jsme každému půjčili mikrofon.

Jedna žena trpěla nespavostí a nočním pocením. Během uplynulé noci se ale poprvé po mnoha letech dobře vyspala. Další žena, kterou sužovaly silné bolesti nohy, sdělila, že během sezení předchozího dne bolest zesílila, ale poté měla nejslabší bolesti, jaké pamatuje za posledních devět let. Žena s chronickou migrénou prohlásila, že když se probudila, byla bolest hlavy pryč. U další osoby se vytratila bolest žaludku a syndrom podrážděného střeva. Žena trpící depresemi cítila, že je na tom lépe. V tomto duchu to pokračovalo následující hodinu.

Neodvažovala jsem se ani pohlédnout na Bryana, neboť jsem byla naprosto v šoku. Tady by snad i chromý začal chodit… Vždy jsem podobné „zázraky“ shazovala a ony se nyní odehrávaly přímo přede mnou. Doufala jsem, že výsledky nejsou pouze plodem sugesce. V průběhu dne se zdálo, že výsledky skupinového soustředění myšlenek nabírají na účinnosti.

Po návratu domů jsem nevěděla, jak si celý experiment přebrat. Odmítala jsem možnost náhlého zázračného uzdravení. Uvažovala jsem, že se mohl projevit vliv očekávání. U lidí se mohla uvolnit schopnost mobilizovat vlastní sebeuzdravující schopnosti.

Po celý následující rok se ale opakovalo stále totéž. Na všech kurzech všude na světě, bez ohledu na to, kolik bylo zúčastněných, to probíhalo stejně. Rozdělili jsme účastníky do skupinek po zhruba osmi lidech, dali jsme stručné pokyny, požádali je, aby vyslali k vybranému členovi skupiny myšlenky obsahující stanovený záměr, a pak už jsme jen s úžasem sledovali stále stejný výsledek: pokaždé jsme si vyslechli líčení mimořádného zlepšení stavu dotyčného a jeho fyzické i psychické proměny.

Roztroušená skleróza, kterou trpěla Marekje, jí takřka neumožňovala chodit bez pomoci. Ráno po experimentu dorazila za ostatními bez berlí.

Marcia skoro neviděla na jedno oko. Následujícího dne po léčivém zásahu její skupiny oznámila, že se jí do oka zrak takřka úplně navrátil.

V nizozemském Maarssenu jsme se setkali s Heddy, která trpěla artritidou v koleni. „Nemohla jsem ohnout koleno o více než devadesát stupňů. A pokaždé to bolelo. Chodit nahoru a dolů po schodech pro mě bylo pokaždé hodně těžké.“ Její skupina Síla osmi ji umístila do svého středu a všichni jí položili ruce na postižené koleno.

„Zprvu se nic nedělo. Pak se koleno začalo zahřívat a cítila jsem, jak se moje svaly začínají chvět a všichni ostatní se chvěli se mnou. Cítila jsem, jak se bolest vytrácí. O několik minut později byla bolest úplně pryč,“ vypověděla.

Toho večera dokázala Heddy jít bez problémů nahoru i dolů po schodech a dojít až do hotelové sauny. Ani následujícího rána se bolest nevrátila. „Vstala jsem z postele, zamířila se osprchovat a zapomněla, že musím jít opatrně schod po schodu. Prostě jsem normálně šla.“

V Denveru jsme se setkali s Lauřinou matkou, která trpěla skoliózou. Poté, co byla cílovou osobou při experimentu, uvedla, že bolest zmizela. O několik měsíců později mi Laura napsala, že matčina páteř se natolik změnila, že bylo třeba upravit nastavení zpětného zrcátka v autě, aby vyhovovalo novému vzpřímenému držení těla.

Paul v Miami měl v levé ruce tak těžký zánět šlach, že musel stále nosit ortézu. Když následujícího dne po sezení se skupinou Síla osmi stál před ostatními, ukazoval, že s rukou může naprosto normálně hýbat.

Diane cítila v kyčli takovou bolest způsobenou skoliózou, že musela opustit zaměstnání a během posledních několika let ztratila dva a půl centimetry ze své výšky. Během sezení cítila intenzivní žár a v zádech jí několikrát rychle zaškubalo. Následujícího dne prohlásila: „Je to, jako bych dostala novou kyčel.“ A taky Gloria, která měla během sezení pocit, jako by ji natahovali na skřipec. Pak ale sužující bolest v bederní páteři zcela zmizela.

A Daniel z Madridu s neobvyklou chorobou, která narušovala schopnost jeho těla zpracovávat vitamin D. Páteř se v důsledku toho natolik zkřivila, že mu to ztěžovalo dýchání. Během skupinového sezení cítil narůstající bolest a měl dojem, že mu něco natahuje páteř, jako kdyby rostla. Na okamžik se mu zdálo, že se mu páteř snad zlomí. Když ale vše skončilo, sdělil nám, že poprvé po mnoha letech může zase normálně dýchat, a jeho držení těla bylo mnohem napřímenější.

Podobných případů byly stovky, dokonce tisíce. A já tam pokaždé stála a sledovala změny, k nimž došlo přímo před mýma očima. Měla bych mít z těch úžasných proměn dobrý pocit, jenže mně tehdy připadaly spíš jako přítěž. Bála jsem se, že podkopou moji důvěryhodnost v tom, co jsem tehdy vnímala jako svoji „skutečnou“ práci: v globálních experimentech prováděných ve velkém měřítku.

Proto jsem mnoho let ignorovala, co se dělo. Novinář by řekl, že jsem pohřbila jádro zprávy. Nedokázala jsem plně docenit, co se lidé jako Rosa snaží sdělit ve chvíli, kdy hovořila o okamžiku, v němž její skupina vyslala myšlenku zacílenou na její nedostatečně fungující štítnou žlázu. „Cítila jsem otvor na konci tunelu a spojení s vesmírem. A že pokud bych to přijala, dokázala bych se uzdravit. Byl to pocit, jako bych dávala a přijímala uzdravování, jako bych já sama uzdravovala sebe samu.“

Druhá kapitola

PRVNÍ GLOBÁLNÍ
EXPERIMENTY

Dobrá reportérka bývá narušitelkou zavedeného společenského pořádku. Její zbraní je pečlivé zaznamenávání pozorovatelných jevů. Začnete u toho, co je známé, a na tom pak dál stavíte jako vědec nebo detektiv: hezky po jednotlivých faktech. Vědci mohou být zvěstovateli nekonvenčních pravd, neboť ti nejlepší mají rádi (aspoň jak sami tvrdí), když jim někdo dokáže, že se mýlí.

Reportéři i vědci začínají tím, že formulují určitý předpoklad. Sestavíte hypotézu, vymyslíte způsob, jak otestovat její pravdivost, a pak sledujete, kam jste se dostali. Někdy zjistíte, že míříte chybným směrem a ocitli jste se na dosud nezmapovaném území. Jestliže jste rozený badatel, potěší vás to, neboť právě zjištění, že vaše hypotéza byla chybná, vede často k poznání něčeho radikálně nového o tom, jak funguje svět.

Jak ale dokázat něco, co se vzpírá veškerým zákonitostem, o nichž jste se kdy učili? Co když je váš samotný předpoklad zcela mimo hranice všeho, co je známé a pozorovatelné? Co když se snažíte najít matematickou rovnici popisující zázrak?

Když jsem začala v březnu 2007, patnáct měsíců před prvními kurzy, s prvními globálními experimenty zaměřenými na vysílání myšlenek nesoucích společný záměr, byl to rovněž let zcela poslepu. Neměli jsme žádné mapy a žádné předchůdce, v jejichž stopách bychom mohli jít. Doslova nikdo před námi se nikdy neodvážil pustit do podobného výzkumu – výzkumu skupinových záměrů. Exaktní data získaná při vědeckém výzkumu již předtím ukázala, že lidská mysl může měnit hmotnou realitu mající nejrůznější podobu – od elektrických zařízení až po jiné živé bytosti. Emeritní děkan Princeton University School of Engineering Robert Jahn a jeho kolegyně, psycholožka Brenda Dunneová, jež vedla laboratoř Princeton Engineering Anomalies Research (PEAR), získali po třiceti letech pečlivých experimentů jeden z nejpřesvědčivějších souborů důkazů o tom, s jakou silou mohou soustředěné myšlenky působit na elektronická zařízení. Mezi mnoha různými a důmyslnými „generátory náhodných událostí“ (REG – random events generator), jak tato zařízení označovali, sestavili i speciální počítačové programy, které náhodně střídavě ukazovaly jeden ze dvou obrázků – dejme tomu kovboje a indiány. Každý obrázek se objevil v padesáti procentech zvoleného časového intervalu. Jahn a Dunneová posadili účastníky experimentu před obrazovku počítače a požádali je, aby se pokusili ovlivnit stroj tak, aby ukazoval nejdřív častěji indiány než kovboje a pak zase častěji kovboje. V průběhu více než dvou a půl milionu pokusů^1 Jahn a Dunneová přesvědčivě demonstrovali, že lidský záměr dokáže v tom či onom směru ovlivnit elektronická zařízení. Jejich výsledky byly nezávisle zopakovány osmašedesáti dalšími badateli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Síla osmi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.