Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Miroslav Adamec

To dáme, dědo!
Přiměřeně nevýchovné příběhy

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6938. publikaci

www.adamecmiroslav.cz
Ilustrace Mirek Vostrý
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 64
Vydání 1., 2018

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-247-1023-5 (ePub)
ISBN 978-80-247-0996-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0875-6 (print)

Předmluva

Možná se podivíte, ale dítě není třeba chránit. Naopak, dítě má vyzkoušet všechno co nejdřív, aby se mohlo zdárně rozvíjet! A nemusí to být ani trochu příjemné. Tohle je metoda dědy Nejdědy, se kterou vnuk Martin nadšeně souhlasí. A i když se často až zaleknou, co si zase vymysleli, vždycky to oba dají! Martina to sice stojí nějaký ten šrám, ale nakonec se s dědou Nejdědou naučí i létat. Dědové na rozdíl od tátů totiž taková tajemství znají!

Jak jsem se spálil

Když se spálíš, chyť se ucha, to pomůže

Děda se nakláněl nad gril a voněl kouřem. Maminka ho chválila, jak mu to jde. Prý kdyby opekl botu, byla by k jídlu! Teta se šklebila. Utrousila, že všechno, co děda hodí na oheň, chutná jak živočišné uhlí. Děda se zatvářil, že ho ta poznámka bolí, a mě ani nenapadlo se začít smát. Teta měla podivný smysl pro humor. Abych dědovi pomohl, přiložil jsem a žhavého grilu se dotkl. Skákal jsem chvíli po jedné noze, pak po druhé, a nepomohlo ani skákání oběma nohama najednou.

„Chyť se ucha, Martine,“ poradil děda, „a přestane to pálit!“

Pomohlo to. Děda ví! Děda je nejenom děd Vševěd, je to taky můj děda Nejděda!

„Spálil ses, jasně!“ potěšilo zlomyslnou tetu. „To je v pořádku. Dítě má vyzkoušet všechno co nejdřív, aby se mohlo zdárně rozvíjet. Ukaž!“ prohlížela si malé spálené místo na prstu. „No nevím, jestli je tohle dost velký popálení, aby to k tvému vývoji stačilo!“

Děda si ukrojil kus masa. „Teta má pravdu, když už, tak už. Když se jednou spálíš pořádně, nikdy tě pak taková nehoda znovu nepotká. Dáš si pozor! Ví někdo, co pálí nejvíc?“

Co pálí ze všeho nejvíc na světě?

Maminka chvíli přemýšlela. Co je asi tak na světě nejvíc teplé nebo horké tak, že to člověka až spálí.

„Svíčka, když ji zhasínáš prsty,“ řekla moje romantická maminka.

„Lžíce od polívky,“ vzpomněl si tatínek. Nikdy nenašel čas si ji vyfoukat.

„Hrnec, když si nevezmeš utěrku!“ měla svou zkušenost babička.

„Písek na pláži, když chceš jít bosky do moře,“ řekla teta. Vždycky jí záleželo na tom, aby šla k moři ladným krokem a neskákala po břehu jak písečná blecha.

„Slunce!“ napadlo mě najednou.

„Sám jsi na to přišel!“ zvedl děda obočí. „Když se spálit pořádně, tak jedině od slunce, to budeš popálenej na celej život! A budeš se nám zdárně rozvíjet!“

„A namaž se, když už sedíš na sluníčku,“ připomenula maminka, „tenhle krém má silný faktor!“ podala mi tubu a šla poklízet nádobí.

„Takový faktor ještě nevymysleli,“ usmíval se děda a nenápadně se zvedl.

Co se chystá v tajemné kůlně?

Děda zmizel v dřevěné kůlně schované v rohu zahrady. Nikdo jiný tam nesmí! Až do večera se z kůlny ozývaly rány kladivem, vrtání vrtačky a rachot brusky. Obcházel jsem kolem a snažil se uhádnout, co tam děda uvnitř dává asi tak dohromady.

Když děda vyšel, tvářil se tajemně. Měl ve vousech kovový prach, ale žádnou moji pomoc nepotřeboval.

Druhý den dopoledne se přestala kůlna otřásat a děda vykoukl. Podíval se na nebe, podíval se na mě a kývl. Rozeběhl jsem se! Do dědovy kůlny se mohlo jenom na pozvání, a to se právě stalo! Otevřel mi na škvírku, abych se protáhl dovnitř. Čím menší byla škvírka ve dveřích, tím víc jsem otevřel pusu. Uprostřed kůlny stála stříbřitě vybarvená raketa, akorát pro dva. Za jejím okýnkem byla vidět dvě upravená zahradní křesla. Na stěně plné neoznačených vypínačů si děda jeden vybral a zmáčkl ho. Střecha kůlny se s jemným bzučením pomalu rozjela do stran. Děda vyhlédl střechou, spokojeně si prohrábl vousy. „Slunce máme přímo nad hlavou, mraky žádný, takže se trefí i nemehlo.“

„Kam, dědo?“

„Přímo do Slunce!“

„Co tomu řekne máma?“

„Do Slunce se nikdo nedívá! Když vystartuješ přímo ke Slunci, nikdo tě neuvidí, když nic neuvidí, nic neřekne!“

„Za chvíli je oběd!“

„Kdy jindy je to k Slunci blíž než v poledne. Oběd počká!“

Budu mít dost odvahy k výletu na Slunce?

Krátce jsem přemýšlel nad nabídkou vystartovat ke Slunci. Děda mhouřil oči a pozoroval, co udělám. Jestli takový výlet přijmu. Jestli se náhodou nebojím. Přece já, malý kluk, nemůžu mít míň odvahy než děda, který je už starý! Nakonec jsem kývl a děda s úsměvem kývl taky. Líbilo se mu, že jsem tu odvahu našel.

Dostal jsem nápad! „Skočím, dědo, aspoň pro led.“

„Výborně! Vem ho kyblík!“

„A krém na opalování! Nehodil by se?“ napadlo mě ještě.

Děda se zamračil. „Ale my se letíme spálit,“ upozornil mě. „Aby ses mohl zdárně rozvíjet!“

Souhlasil jsem. Když se jeden letí spálit, je zbytečné to prodlužovat krémem.

Nasedli jsme do rakety, nasadili si černé brýle, abychom viděli na cestu přímo ke Slunci, a děda zapnul motory.

Ke startu raketu připravit - start!

Raketa se začala třást. Motory zaječely. Vystřelili jsme přímo proti Slunci. Slunce bylo za chvíli tak blízko, jako kdyby někdo přes strop kůlny natáhl zářivě žlutou plachtu. Posypal jsem se ledem. Okamžitě se rozpustil, za chvíli z něj byla pára. Děda led nepotřeboval.

„Dědo, byl to dobrý nápad letět ke Slunci? Co budeme dělat, až led dojde?“

Děda mávl rukou. „Nic není takový, jak vypadá. Třeba teta. Je to hodná ženská, ale tváří se jako zlá, protože hodný lidi každý obtěžuje a zlí mají od všech pokoj!“

„Takže si myslíš, že Slunce není horký?“

„Není, jen se tak tváří, aby mělo klid a mohlo dělat, co mu jde nejlíp – teplo a světlo. Proto taky všichni lítaj na Měsíc, na Mars, do jiných galaxií, ale letět ke Slunci nikoho nenapadne. Nic se nejí tak horký, jak se uvaří. To se tak říká a je to pravda!“

„Dědo, kdyby aspoň šlo otevřít okno.“

„V raketě se okno neotevírá, mohl by nám sem vlítnout meteorit. Nebo kosmický prach, a prachovku jsme nevzali. Vydrž, raketu jsem potáhl fólií, která odráží teplo, můj vlastní patent!“

Slunce už bylo na dosah, zabralo celý výhled z okýnka, a na cokoliv jsem sáhl, pálilo víc než gril včera!

„To nedáme, dědo!“ začínal jsem mít strach. „Spálím se dřív, než dojde k mému vývoji!“

Děda se škrábal na bradě. „Ještě chvilku, Martine. Musíme proletět těmi žhavými oblaky. Víš, co se říká? Pod svícnem je tma, takže pod něčím tak horkým, jako je Slunce, musí být příjemný chládek. Za chvíli přistaneme!“

„Rozpustíme se!“ Sledoval jsem, že něco teče po okně, asi se začala rozpouštět ta fólie odrážející teplo.

„Pro ten případ mám pro tebe připravenou historku,“ pravil klidně děda.

„Historku? Jakou?“ lapal jsem po dechu.

„Mrazivou samozřejmě! S takovou historkou přečkáme i největší žár!“

„Rychle mi ji řekni, dědo, nebo se doopravdy upeču!“ volal jsem naléhavě.

Při cestě na Slunce je vhodné mít po ruce mrazivou historku

Mrazivá historka je něco, co když se vypráví, tak posluchačům teče strachy studený pot po zádech.

Děda začal: „Pamatuješ, jak jsi ráno říkal, že jsi v noci slyšel kroky?“

„Pamatuju!“ z té vzpomínky úplně zamrazilo. A to bylo přesně to, co jsem v tom vedru potřeboval. „Slyšel jsem, dědo, ve tmě kroky zloděje, možná dokonce vraha! Kdo jiný by v noci chodil po zahradě? Musel to být zločinec! Znělo to, jako by ten někdo měl jenom jednu nohu!“

Děda se chvíli škrábal ve vousech. Pak se přiznal: „Víš, jak jsem ti říkal, že jsem nic neslyšel. To jenom, abych tě nepolekal. Jenže…! Já to slyšel taky!“

Polil mě ledový pot, bez ohledu na to, že jsme zrovna prolétávali tím nejhustším a nejžhavějším slunečním oblakem.

„Kdo to byl, dědo!?“

„Nevím. Jenže ráno jsem našel na kůlně utrženou závoru.“

„Utrženou závoru!“ zopakoval jsem vylekaně.

Děda pokračoval: „Přesně tak! Někdo se chtěl dostat dovnitř. Někdo tušil, že chystáme výlet na Slunce, a pokusil se vlézt k nám do rakety.“

„Já se bojím, dědo. Černý pasažér?“

Děda kývl. „Jo! A teď mě napadlo, že jsem měl před startem líp prohlédnout vnitřní prostory lodě. Možná vezeme na Slunce někoho, kdo tam nepatří! A to by pro něj nemuselo dopadnout dobře. Třeba kdyby to byly nanuky, těm teplo rozhodně nepřijde vhod!“

„Nebo teploměry, co ukazují jen do padesáti stupňů!“

„Nanuky i teploměry mají právě jenom jednu nohu…,“ začal se strachovat děda a nervózně se otáčel směrem k nákladovému prostoru.

Vezeme černé pasažéry - kdo je to?

Pod vlivem mrazivé historky jsme přečkali průlet žhavými oblaky a pod námi se objevila šedivá země. Vypadala trochu jako podlaha v kůlně. Tam jsme přistáli. Děda vystoupil, pustil si nos a opatrně se nadechl. Kývl. „Dá se tu dýchat.“

Pak sáhl rychle do rakety a skutečně – z nákladového prostoru vylovil dva černé pasažéry. Slunečník, který byl předtím zapíchnutý v zahradě, a slunečnici, která rostla v záhonu, ale na cestu se vybavila příručním květináčem. Co tu chtějí?

„Dědo, možná jsi jim naznačil, kam se chystáme.“

„Asi jsem se před nimi prořekl, jaké máme plány na druhý den. Nečekal bych, že mi můžou rozumět! No a v noci se sebrali a doskákali si sem, to byl ten šramot!“ chvíli přemýšlel, co s nimi. „Zpátky je asi nepovezem?“

Kývl jsem na souhlas. A proto děda našim černým pasažérům oznámil: „Tak dobře, slunečníku a slunečnice, tak jste doma!“ a postavil je do kouta. „Tak se tu na Slunci mějte dobře! Slunečníku, tady budeš mít celý den práci! Na Slunci je o stín nouze a vím, že tě to štvalo, když tě na noc stahovali a připadal sis nepotřebnej.“

A slunečnici jsem řekl zase já: „Tady překrásně krásně dozraješ, ani hlavu si nemusíš vykroutit za Sluncem. Když jsi přímo v Slunci, můžeš se dívat, kam tě napadne, třeba tam, kde je zrovna největší legrace.“

Ze slunce rychle zpátky - bude oběd!

Děda se zaposlouchal. Měl tak dobrý sluch, že i na Slunci zaslechl volání mámy. „Nástup! Musíme se vrátit, něco mi říká, že nás máma volá k obědu!“

Sáhl jsem na kliku od dvířek rakety a zasyčel jsem: „Dědo, úplně mi to popálilo ruku.“

„Co se divíš, jsi na Slunci. Ale odteď už tě nic nespálí.“

Letěli jsme zpátky a za chvíli přistáli, protože Slunce nás hnalo před sebou na Zem, nelíbilo se mu ani trochu, že jsme přišli na to tajemství, že pod svícnem je největší tma a pod paprsky žádné velké vedro.

Máma právě nosila polívku, táta si spálil jazyk o lžíci a teta řekla: „To sluníčko dneska peče víc než jindy.“ Podívala se k němu a dodala: „Dnes je nějaký žluťoučký!“

„Víš proč? Protože tam dozrává naše slunečnice,“ upozornil jsem ji.

„Víš proč? Protože jsme ho dohřáli,“ řekl děda a smál se. „Pěkně jsme ho dopálili.“

Máma řekla: „Vyfoukej si tu polívku, nebo dopadneš jako táta.“

Táta právě hasil jazyk ve sklenici piva.

„No a co, tak se spálí,“ řekla teta, „dítě musí vyzkoušet všechno co nejdřív.“

Potkali jsme se s dědou očima.

„Já vím, že to myslíš dobře!“ vzal jsem tetu kolem ramen.

„Nikdy nic nemyslím dobře,“ zamumlala teta. „Protože pak si tě pletou lidi s dobrákem a chtějí pořád něco!“

Děda na mě kývl a já na něj, měl pravdu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy To dáme, dědo!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.