„Pro odvážného se nejhorší náhle stává tím nejlepším.“ Ernest Shackleton

POINT WILD

Kam, ptám se sám sebe, kam se poděla naše víra? Naše víra ve vůdčí osobnosti, ve správnost zpráv a ano, chcete-li, tak také naše víra v Boha, která drží člověka nad vodou i v okamžicích, kdy se zdá, že je vše ztraceno?

„We are lost, we all will die, if Wild doesn’t keep our spirit high,“ čtu si vzkaz vyrytý do převislé stěny v jeskyni. Zanechal ho tady v roce 1916 fotograf expedice Frank Hurley, když se veškerá naděje v to, že by se mohl i s ostatními vrátit do civilizace, rovnala nule stejně jako čitelnost dalších řádků?

Stojím na Point Wildu na Sloním ostrově, na místě, kde před sto lety ležely dva čluny dnem vzhůru a kde čekalo 22 trosečníků pod vedením Franka Wilda na záchranu. Čtyři měsíce. Teď je prostor nasáklý mlhou, klouže to, pod nohama mám vyhlazené kameny. Můj dech zaniká ve vlnobití, v uších mi duní vítr, mám pocit, jako bych slyšel mumlání mužů. Celý se roztřesu. Uklidni se, říkám si, jako bych se chtěl utěšit, jen klid, všichni se přece zachránili.

Příběh o tom, jak se velký dobrodruh Ernest Shackleton stal jediným zachráncem celé expedice, se mohl uchytit, protože jeho plavba pro pomoc do Jižní Georgie zněla dobrodružněji než pasivní vyčkávání zbytku posádky na Sloním ostrově. Já ale moc dobře vím, že čekat je mnohem horší než něco dělat. Cokoli. Protože když něco děláte, všechny vaše strachy se smrskávají, zatímco při čekání narůstají. A Frank Wild dokázal své muže udržet při životě jen proto, že mu věřili.

Stav ztracenosti na konci světa se kvůli moderním komunikačním prostředkům vytrácí z našeho povědomí čím dál víc – stejně jako identita vůdčích osobností, která je živena důvěrou a vírou lidí jim svěřených.

Jaký je to asi pocit, zachovávat i ve stavu naprostého zoufalství svůj postoj, udržovat si důvěru svých lidí a dodávat jim naději na pokraji smrti? Nikdo to nepocítil na vlastní kůži intenzivněji než Frank Wild. Účastnil se pěti expedic do Antarktidy, strávil deset let na ledu. „Byly to ty nejšťastnější chvíle mého života,“ nechal se později slyšet. V zimě 1916 dokázal na Sloním ostrově skutečný zázrak. Všichni se cítili lépe, protože tam byl pro ně.

Ta bezútěšnost! Černé, kluzké skály pod nohama, vyhlazené slanou vodou, která se přes ně přelévá už miliony let, mlha nad olejově temným mořem, neutuchající pleskot vln, minimální výhled. Nafukovací člun, který mě tady s Caroline vysadil, se pohupuje vedle ledové kry velké asi jako pokoj, kterou sem před několika hodinami nejspíš přinesl příliv: hotové umělecké dílo vytvarované mořskou vodou. Je konec února.

Naši loď Brémy, která je na americké zvláštní misi do Jižního oceánu, nesmí nikdo kvůli silnému vlnobití opustit. Pouze Caroline Alexanderové, která napsala knihu „The Endurance – Shackleton’s Legendary Antarktic Expedition“, knihu o „nejvelkolepějším dobrodružství v dějinách lidstva“, a mně umožnili připlout na nafukovacím člunu na Point Wild. Chceme navštívit místo, kde před stovkou let doufalo 22 mužů v záchranu.

„Jak,“ ptám se Caroline, „jak mohli Shackletonovi muži tohle peklo přežít?“

„Vydrželi, protože Wild v nich dokázal udržovat víru. Až do poslední chvíle.“

„Použil nějakou lest?“

„Ano. Celou dobu dělal zástupce velitele, protože oni přece skutečného šéfa měli – byl to Shackleton. Jenže ten byl kdovíkde.“

„Ale vždyť si nemohli být jisti, že je Shackleton naživu.“

„‚Chlapi,‘ říkal prý Wild pořád dokola, ‚šéf nás odsud dostane.‘“

„Ano. A tak ti dva zachránili svou posádku.“

Klademe si v duchu otázku, jak Wild dokázal, že mužstvo nepřestávalo věřit v záchranu. V té nejhorší roční době, na nejubožejším místě na světě, když už byl jediný cíl expedice – přejít napříč Antarktidou – dávno odpískaný a loď potopená. Shackleton pryč, někde na cestě pro pomoc 1500 kilometrů odsud. „Nejhorší výprava na Zemi“, jak Shackleton později nazval svou výpravu na lodi Endurance, se stala noční můrou. Pro ty, kteří zůstali na ostrůvku, znamenala čtyři měsíce hladu, beznaděje, chladu a temnoty. Už jen samotná představa takové situace je téměř nesnesitelná. S Caroline se obejmeme. Jako by bylo soucítění s muži, kteří jsou dávno po smrti, snesitelné jen sdílením.

Shackletonova plavba z Point Wildu do Jižní Georgie na maličkém záchranném člunu James Caird a následný pochod přes zdejší hory do prvního obydleného místa dodnes překypuje patosem o hrstce lidí v nouzi, kteří přežili. Avšak místo, na kterém teď na Sloním ostrově stojím, toto místo jako realita, jako archiv naděje, která Wilda spojovala se Shackletonem, vypráví jiný příběh. My dnes o Shackletonově plavbě, která přinesla posádce záchranu, víme všechno. Wild tehdy nevěděl nic. A to nic naplnil vírou.

Jen se slzami v očích si dokážu představit, jaké to asi bylo. Jak obtížné bylo pro Wilda neklesat na mysli, dělat rozhodnutí, dávat najevo vlastní víru. Osmadvacet mužů si prošlo peklem, než dorazili na Sloní ostrov. Během měsíců na ledu a dnů v záchranných člunech platilo Shackletonovo slovo. Když jich pak 22 zůstává bez velitele, právě Wild jim dodává víru a stará se o jejich bezpečí. Dokud si může být jist svou věcí. Nejpravděpodobnější je, že všichni zemřou. Ale Wild zůstává optimistický, často veselý. Nenechá se znervóznit, v nouzových situacích reaguje rychle. Muži leží celou zimu ve svém starém oblečení pod obrácenými záchrannými čluny: neumytí, začouzení, umaštění od tuku.

Uprostřed civilizace jsou lidé posuzováni podle povrchních věcí – také proto, že je zde tolik možností rozptýlení a tak zoufale málo času. V pustině, která předpokládá nepřítomnost lidí a absenci jakékoli formy civilizace, je víra věcí instinktu. A Wild ji dokázal udržet. Až do poslední chvíle.

Bylo to k uzoufání: nejprve nekonečné čekání, pak vnitřní prázdno, nicota. Po zbytek zimy neustálá tma, ve které byl jen krůček k šílenství. Nepředstavitelný pocit izolace: ve světě bez rádia, bez telefonu, každý je odkázán jen na vlastní tělo, společná víra v záchranu je už dávno pryč.

Obrátím se od kluzkého skalního výběžku na Cape Wild a rozhlížím se po černé hladině pod zamračeným nebem. Utěšuje mě vědomí, že se posádka tehdy nevzbouřila, že jejich odpor vůči tulenímu tuku, chladu, stísněnému prostoru pod čluny neskončil masakrem. A znovu si představuji Franka Wilda – jak tady tenhle muž postává, skromně, s úctou, vždycky sám sebou. A tak udržoval při životě 117 dní 21 mužů, bezmocných a zoufalých, jak jen lidé mohou být. A tak muže jeho charisma, disciplína, suma zkušeností a uznání, kterého se mu od nich dostávalo, den za dnem udržovaly při životě.

Když s Caroline nasedáme do nafukovacího člunu, ve kterém se vrátíme na palubu lodi Bremen, ještě pořád se pokouším vcítit do rozpoložení, v jakém se nacházeli Wildovi muži – vložili do něj veškerou naději, aby mu mohli věřit. Jakýmsi groteskním způsobem se ocitli ve vězení, které si sami vybrali, následovali toho malého, plešatého chlápka, který neustále kouřil dýmku, a šli za ním i ve chvíli, kdy už jim podle všeho nezbývala žádná naděje.

Co nutilo skupinu lidí přežít i v těch nejtěžších podmínkách? „Náš stav jsem nemohl vyfotit,“ píše fotograf Frank Hurley později. „Ale Wild soustředil naše mentální síly do jediné strategie – přežít.“

O několik let později stojím znovu na Point Wildu, tentokrát za příznivého počasí a společně s dcerami Annou a Magdalenou. Ještě pořád si nedokážu racionálně vysvětlit Wildovo umění přežít. A tak se alespoň pokusím převyprávět jeho životní příběh.

DISCOVERY

„Wild,“ představí se nízký muž s řídkým porostem na hlavě a očima barvy námořnické modři vysokému muži, který stojí sám u zábradlí lodi Discovery. Ten se na něj tázavě podívá.

„Frank Wild.“

„Ernest Shackleton,“ pronese vysoký muž s irským přízvukem. „Jak jste se dostal na tuhle antarktickou expedici?“ chce vědět.

„Jako dobrovolník.“

„A odkud?“

„Z obchodního loďstva. Před rokem jsem se nechal najmout do Britského královského námořnictva.“

„A to jste se hned ucházel o místo v Britské antarktické expedici na lodi Discovery?“

„Ano. A přijali mě. Vybrali si mě mezi třemi tisíci čekateli.“

„Povídá se, že jich byly čtyři tisíce,“ opraví ho Shackleton.

„Nechtěl jsem se o místo ucházet vůbec, ale jeden můj kamarád, takový vysoký, silný, sportovní typ, mě přemluvil, abychom poslali svá jména veliteli výpravy Robertu Falconu Scottovi.“

„A váš kamarád je tady taky?“

„Ne, pane, nepřijali ho.“

Frank Wild, narozen v roce 1873 ve Skeltonu, v hrabství Yorkshire, je druhé ze třinácti dětí hluboce věřící učitelské rodiny. Se svýma modrýma očima a nízkou postavou vypadá zdrženlivě, ačkoli je silný a obratný. Na první dojem ale nepůsobí jako vůdcovský typ.

V jedenácti odchází z domu, v šestnácti se stává námořníkem a křižuje oceány na palubách různých plachetnic. Jedenáct let. Když přechází k Britskému královskému námořnictvu, přibližně devětkrát už obeplul zeměkouli. Ačkoli je obdařen trpělivostí, loajalitou a pořádnou porcí vášně, stojí raději ve druhé řadě než vepředu. I v nejtěžších situacích jedná rozvážně a neochvějně. Je to proto, že mu matka vždycky věřila? Nedělejte si o Franka žádné starosti, říkávala. Však on vždycky najde cestu domů.

„I já jsem pracoval u obchodního loďstva. Od šestnácti,“ vypráví Shackleton. „Bylo to mé povolání, ale nebyl to můj sen.“

Výrazný obličej a postava dělají na Wilda dojem.

„Mám to podobné – devětkrát obeplout svět stačí,“ řekne Wild.

Vysoký muž přikývne.

„Jsem tady důstojník,“ představí se a podá Wildovi ruku. „Ernest.“

„Frank,“ pronese Wild a prohlíží si Shackletona, který jako by se díval někam za něj. Shackletonovy modré zorničky výrazně kontrastují s bělmem, čelo má hladké, vlasy rozdělené pěšinkou uprostřed, výrazný nos dodává obličeji něco pánovitě rozhodného. Ti dva se k sobě nehodí. Ještě ne. Vznášejí se mezi nimi fragmenty toho, co jim kdo navyprávěl o Antarktidě. Jako icebergy, plující ledové hory v Jižním oceánu.

Na Štědrý den roku 1901 vyplouvá Discovery z Nového Zélandu, 2. ledna 1902 překročí jižní polární kruh a teď si razí cestu pásem pack icu k Jižnímu oceánu. Objevují se čím dál větší ledové hory, lesklé obludy dlouhé deset kilometrů, na kilometr široké, tucty metrů vysoké.

Shackleton, otevřený a neustále dobře naladěný, vypadá jako hrdina. Jako by byl zrozen k vítězství. A přitom nepůsobí namyšleně. To jeho přirozený šarm mu pomáhá při jednání s autoritami dosáhnout svého a získat je na svou stranu. Vyzařuje z něj samozřejmost vůdce, ačkoli s každým zachází jako se sobě rovným. To z něj dělá člověka hodného důvěry. Wild poznává, že díky vyrovnanosti, která z něj vyzařuje, působí rozvážně a silně. Shackleton tak od ostatních nenápadně získává to nejlepší: jejich důvěru. Jen na Scotta, který s sebou vláčí privilegia povolaného vůdce jako ochranný štít, udělá Shackleton pramalý dojem. Avšak Shackleton, který je vyzbrojen pořádnou porcí sebevědomí, nemusí ukazovat svou převahu, on nevnímá zodpovědnost jako nějakou povinnost, patří k němu stejně jako svědomí.

Na začátku ledna 1902 se na obzoru znovu objeví ledové hory: dlouhé několik kilometrů, vysoké jako dům, různých tvarů. Tato monstra, odlamující se z šelfového ledovce a tvarovaná vodou a větrem, se lesknou v černém oceánu od zelené po stříbrnou.

V zálivu McMurdo se takové icebergy dokážou udržet celá léta. Jsou zde velké otevřené vodní plochy, kde mořský led vzniká, roste a ihned zase mizí. Například u Cape Crozier, na nejvýchodnějším cípu Rossova ostrova, kde hnízdí tučňák císařský – větrné místo, které pravidelně vymetají orkány. V zimě je tam vzduch tak ledový, že mořská hladina v bezvětří okamžitě zamrzne. Oceán je pak pokrytý tenkou ledovou vrstvou. Jenže další bouře led rozláme, navrství a stlačí ho do ledových bariér a tenhle mocný pack ice pak posouvá několik stovek kilometrů dál na sever. Jako by v přírodních silách vězelo nějaké kouzlo.

Loď Discovery si nevede dobře. Na zádi má příliš velké oplachtění a těžko se ovládá zejména v pack icu. Mořský led, který se během zimy vytvořil na Rossově moři, zahnaly sněhové bouře na sever a teď se vrší v bariérách před Cape Adare. Tyhle vrstvy ledu zmizí, až když v létě stoupne teplota. Teď je potřeba je prorazit.

„Zdá se, že tahle antarktická expedice bude pro nás dva tou správnou změnou,“ svěří se Wild Shackletonovi, když se o několik dní později znovu potkají.

„Ano,“ souhlasí Shackleton, „když jsem pracoval u obchodního loďstva, bylo všechno předem určeno: Obepluješ několikrát zeměkouli a povýší tě – všechno je jen otázka času.“

„Ani mně se tahle rutina nikdy nelíbila.“

Teď je to půl roku, co Shackleton a Wild opustili s Discovery Anglii. Ani jednoho z nich nezajímá, že do Antarktidy míří další čtyři expedice – ze Švédska, Německa, Francie a Skotska.

„Mě nadchl ten Nor,“ pronese Wild po delší odmlce. „Fridtjof Nansen. V roce 1888 prozkoumal Grónsko a v roce 1895 s lodí Fram Arktidu. Byl severněji než všichni ostatní.“

„Rekord,“ pronese uznale Shackleton.

„Ovšem mezitím ho překonal Ital Cogni,“ opraví ho Wild. „Jedna nula pro italské království.“

„Zdá se, že teď je v módě prozkoumávání Antarktidy,“ přemýšlí Shackleton, zatímco Discovery si razí cestu volným pack icem.

„Ale mě nežene patriotismus, mě láká dobrodružství.“ Wildovi je jakékoli hrdinství podezřelé.

„Ale vždyť král Edvard přišel na palubu a vyslal nás konat hrdinské činy.“

„Má to snad znamenat, že i my plujeme pro čest království?“

„To také. Ale především je potřeba prozkoumat Antarktidu.“

„To, co udělal Nansen na severu, je potřeba udělat na jihu.“

„Nejde mi ale o rychlý úspěch, slávu nebo bohatství,“ namítá Shackleton. „Jde mi o zkratku do dobrodružství.“

„Já jsem s obchodním loďstvem taky skončil,“ utrousí Wild.

„Plavím se po moři od dob, co jsem pověsil školu na hřebík a vypadl z domu.“

„A co na to rodiče?“

„Můj táta byl doktor a nebyl proti a máma se sestrami mě nedokázaly zadržet. Mám jen jednoho bratra, jmenuje se Frank stejně jako ty.“

„Já mám víc bratrů než sester a táta je učitel. Ale z domu jsem neutekl, rodina pro mě znamená strašně moc.“

„Pro mě taky, ale spořádaný občanský život není nic pro mě.“

„Copak bychom jinak byli tady?“

Wild tuší, že Shackleton se jen chvástá, že utekl. To, že se poroučel z domova, je legenda, kterou o sobě Shackleton rozšiřuje od dob, kdy se plaví na moři. Ale je pravda, že Shackletonův otec jen velmi neochotně souhlasil s tím, aby syn odešel ze školy.

„Když jsem byl poprvé na moři,“ vzpomíná Shackleton, „stýskalo se mi po domově. Najednou jsem byl od všeho odříznutý, ale věděl jsem, že to tak musí být.“

„A trpěl jsi? Být sám na otevřeném moři, opuštěný, žádná cesta zpět…“

„Moc dobře to znám – být daleko, daleko od sebe samého a svoboda je jen iluze. Ale tady na Antarktidě se cítím jako doma.“

„Ale okázalost Královského námořnictva a Scotta mi leze na nervy, je to proti lidské přirozenosti,“ stěžuje si Wild.

„Protože oslavují mýty jako historická fakta?“

„Na rozdíl ode mě. Já jsem jen zvědavý.“

„Mě vždycky bavily knihy o historii, tedy určitý druh historie. Nikdy jsem se nezajímal o všechny ty dynastie, bitvy a obléhání, mě lákali podnikavci, národy, které posílaly své námořníky do neznámých moří, dějiny kolonizace a prozkoumávání jiných kontinentů. Od raného mládí jsem se vyznal ve všech problémech, se kterými se potýkaly expedice do střední Afriky, do Tibetu, na severní nebo jižní pól. Hodně jsem četl a dodneška si pamatuji, co jsem přečetl. Dávno předtím, než jsem odjel do Antarktidy, jsem věděl všechno o víceletém pack icu, o driftovém ledu i o šelfovém ledovci. A znal jsem lidi, kteří se přede mnou vydali na cestu k některému z pólů. Na to můžeš vzít jed. Byli to mí hrdinové, moji proroci.“

„Všichni dělali to, co si předsevzali, aniž by se kohokoli ptali nebo museli někomu skládat účty,“ uvažoval Wild. „V pustině vládne anarchie.“

„I já jsem se sem vydal sám, nikdo mi nemusel ukazovat cestu ke svobodě.“

„Tak jsme popřeli vlastní osud.“

„Osud?“ zeptal se Shackleton. „Copak pro nás něco takového existuje?“

„Ano, my sami jsme tvůrci vlastního osudu. Vyrostl jsem ve věřící rodině, a přesto jsem zůstal věřícím,“ namítá Wild.

„I já věřím v Boha. Ale nevěřím Scottovi.“

Oba, Shackleton a Wild, se postavili vlastnímu osudu, nic nedostali a nepodrobili se mu. Jejich životy jsou postaveny na podobných zkušenostech a oba věří ve vlastní budoucnost. Vždyť si ji sami vymýšlejí. A vědí jedno: Až ve chvíli, když neexistuje cesta ven, když není úniku žádným směrem kromě toho, který si sami určíte, začíná pravé dobrodružství.

Přestože jsou Shackleton a Wild protikladné osobnosti, spřátelí se. Jeden je vysokého vzrůstu, má široká ramena a svaly; druhý je nenápadný, s pleškou, plachý. Mají však stejného ducha: Pryč odsud! Národ ať si klidně touží po hrdinech, ti dva touží po pustině.

Zato Robert Falcon Scott slouží Britskému královskému námořnictvu a velí jejich cestě do Antarktidy. Díky siru Clementsovi Markhamovi, který si celý podnik vymyslel. Jako otec nápadů, králotvůrce a rozhodčí spatřuje své poslání v rozvíjení tradice britských polárních expedicí. A Discovery byla postavena speciálně pro tento účel. Jako prezident Královské geografické společnosti sehnal Markham prostředky a na vládě si vyvzdoroval příspěvek. Jen proto, že admiralita váhala, je expedice civilní záležitostí, ale v podstatě ji zajišťují lidé od námořnictva.

Také Scott a Shackleton – oba důstojníci, oba ctižádostiví – jsou protikladné charaktery: Scott je nejistý, občas nevrlý, často váhá a je schopný sám sebe strhat až do naprostého vyčerpání; Shackleton je rozhodný, zanícený a ohleduplný k ostatním členům expedice a je to hráč. Již brzy se ti dva projeví jako soupeři. Jenže Shackleton, dříve důstojník obchodního loďstva a nyní důstojník Dobrovolnické zálohy Královského námořnictva, se od začátku musí podřizovat. Scott je jeho velitel.

„Copak není Discovery soukromá expedice?“ namítne Shackleton u večeře.

„Je. A přesto tady platí pravidla Královského námořnictva,“ odpoví Scott přísně.

„Tohle naparování se mi nelíbí,“ ujede Shackletonovi.

Od tohoto okamžiku se jeden na druhého dívá s podezřením. Scott zůstává vedoucím expedice, ovšem Shackleton, který nedělá rozdíly mezi jednáním s posádkou a jednáním s důstojníky, se brzy stane sjednocující postavou.

„Nemám rád vynucenou hierarchii,“ svěří se později Shackleton Wildovi. „Vůdcovství si člověk musí zasloužit.“

„Jak jen mohli ze Scotta udělat vedoucího výpravy?“

„To bych taky rád věděl. Vždyť nemá žádné zkušenosti z polárních oblastí.“

„Ale my dva přece taky ne.“

Wild a Shackleton se k sobě chovají otevřeně, spřátelí se a vzájemně se respektují.

Tři muži na palubě Discovery mají zkušenosti s ledem: Louis Bernacchi, fyzik z Austrálie, který se účastnil „expedice k Jižnímu kříži“ na Cape Adare, dále poručík Armitage, zástupce velitele a vědecký vedoucí expedice, a doktor Koettlitz. Ti dva se potkali v Zemi Františka Josefa v Arktidě.

Dál na jihu leží rozlomený šelfový ledovec. Mezi ním zas a znovu pack ice – rozlámaná bílá masa až k horizontu. Wild a Shackleton naslouchají vzdálenému dunění ledových ker, na nebi odraz plovoucích ledových tabulí. Společně zažívají, jak Discovery proniká do archaického světa. Překypují hrdostí a zvědavostí. Po čtyřech dnech doplují na otevřené Rossovo moře, které před šedesáti lety objevil admirál James Ross.

Discovery je pomalá plachetnice, posádka pestrá a nejednotná skupinka. Tohle není Wildův svět. Jemu vadí nafoukanost, s jakou hovoří důstojníci, a brzy už jsou tyhle manýry patrné také mezi námořníky. A nezáleží na tom, jestli potřebují probrat něco důležitého nebo se baví o běžných záležitostech – zní to zkrátka nepřirozeně.

V pomalu plynoucím čase sní Wild na palubě o tom, že se probudí a bude tam, kam ho to táhne. V naprostém tichu, s tváří bičovanou větrem a sužovanou sluncem, v místech, kde je starý svět zapomenut. Wildovy sny se ovšem neshodují s cíli a ideály vedoucího expedice. Scott se cítí být zavázán Královské geografické společnosti a Královskému námořnictvu. Wild ví, že úkolem pěti vědců na palubě, kteří také nepatří ke Královskému námořnictvu, je ospravedlnění cesty. Výprava však může nakonec skončit fiaskem, neboť Scott sleduje zcela jiný cíl – samotný jižní pól.

V záchranném člunu zakotví Scott a Shackleton 9. ledna na Cape Adare při ústí do Rossova moře, kde strávil Borchgrevink v roce 1895 jednu zimu. Zanechají zprávu pro zásobovací lodě a plují podél pobřeží Viktoriiny země dál na jih. Pak zamíří Discovery východním směrem podél Rossova šelfového ledovce. Spatří novou zemi a pojmenují ji podle panovníka jako Zemi krále Edvarda VII. Poloostrov ohraničuje východní konec Rossova šelfového ledovce.

Na zpáteční cestě k Rossově ostrovu vpluje Discovery do úzkého zálivu, kde je podle všeho možné nastoupit do vodíkového balonu, který s sebou vezli speciálně kvůli prozkoumání vnitrozemí Antarktidy. Scott se vznese do vzduchu jako první, po něm Shackleton. Má u sebe fotoaparát a pořídí první letecké snímky šelfového ledovce. Scottův plán přezimovat na ledu v zálivu McMurdo před Rossovým ostrovem zůstává dlouho utajený. Také to, že Discovery se na zimu nebude vracet na Nový Zéland, se muži dozvědí teprve po vylodění.

Jaké zvláštní místo! Wild stoupá po příkrém svahu na pevninu, aby se mohl rozhlédnout: Tohle je ideální místo pro základní tábor uprostřed velkolepé krajiny. Nad ní se do nebe tyčí vulkány Terror a Erebus – z jednoho stoupá kouř, druhý je vyhaslý. Alespoň to tak vypadá. Všude je klid a Wildovi mezitím dojde, že tady stráví zimu. Discovery mezitím zakotví v malém zálivu na konci mysu.

„Příští léto,“ prohlásí Scott, „chceme k jižnímu pólu.“

Posádka hýří nadšením, i když ne všem se tento nápad zamlouvá. Ze všeho nejdřív je však potřeba postavit chatu z hotových dílů, které si přinesli s sebou, a uložit veškeré zásoby. Pak dojde na první průzkumné cesty. Testuje se výstroj, je potřeba probádat nejbližší okolí.

Ještě před začátkem zimy má Shackleton objevit cestu na jih. Vyrazí 19. února se dvěma kamarády – lékařem Edwardem Wilsonem a geologem Hartleyem Ferrarem. Zkušené polární badatele Armitageho, Koettlitze a Bernacchiho Scott schválně nechává na základně. Bez nejmenších zkušeností s cestováním na sněhu, bez lyží a tažných psů, které vzal Scott s sebou jen proti své vůli a na Nansenovo naléhání, vyráží Shackleton se svou skupinkou do terénu a vede ji do nejistoty. Již brzy se tmavé tečky těch, kteří zůstali na základně, ztrácejí v nekonečném bílu ledové bariéry. Muži táhnou těžké saně, spí ve stanu, klopýtají ve white-outu. Je to příšerná dřina, ale vede muže čím dál hlouběji do útrob ledového kontinentu. Shackleton míří s oběma druhy k White Islandu, skalnímu útvaru uprostřed šedého nic, za nímž tuší nekonečno.

Prozatím je vše jedna velká improvizace, metoda pokus – omyl. Muži se učí stavět stan i ve sněhové bouři, sbalit sáně, obsluhovat vařič Primus. Musejí hodně odpočívat a často mají před očima jeden velký chaos – roztrhané stanové plachty, rozbité sáně.

„Ostatním skupinám se vede podobně,“ utěšuje Shackleton sebe i kamarády.

Tak se naučí velet i za nepříznivých okolností, ačkoli o přežití na ledu má zatím jen velmi malé tušení. Nejraději by vyrazil společně s Wildem, ale Scott to nedovolí.

Kousek před White Islandem Shackleton vidí, že se k nim od jihu blíží sněhová bouře. Upřeně hledí do bíla nezměřitelné ledové plochy. Wilson a Ferrar zrovna rozbíjejí stan. Vmžiku se ocitají uprostřed víření větru a sněhu. Za chvíli bojují o holý život.

„K čertu!“ nadávají muži v huňatém kožešinovém oblečení. Nedá se skoro ani hnout a vidět není taky nic. Bouře zvedá stanovou plachtu, která nemá pevné dno, přemísťuje výstroj. Prudké nárazy větru se zas a znovu zmocňují stanu a nakonec ho zbourají.

„Takový krám,“ kleje Shackleton, „s tímhle na cestě k pólu nepřežijeme ani týden.“ Muži přesto hledají ochranu, celé hodiny dřepí pod povlávající plachtou a mrznou.

„Co si Scott vlastně myslel?“ ptá se Wilson.

„Nejspíš nic, protože za něj myslí ostatní,“ utrousí uštěpačně Ferrar.

„Asi máš pravdu, je to jen loutka v rukou sira Clementse Markhama, která – jak to tak vidím – neumí ani postavit stan.“

„To my taky ne,“ vtipkuje Wilson. Všichni tři se tomu zasmějí.

„Kožešinové rukavice a kožešinové boty tady mají smysl,“ míní Ferrar, „ale na delší pochody se musíme oblékat jinak.“

„V těchhle větrovkách, kuklách a svrchních kalhotách se daleko nedostaneme. Až budeme zase na Discovery, musí se předělat výstroj.“

Shackleton je pevně rozhodnut, že podá návrhy na vylepšení oblečení.

„Oblečení testujeme naštěstí ještě předtím, než se půjde k pólu,“ povídá Wilson.

Ale proč se doma nevyzkoušelo všechno ostatní? Jeden jediný předmět z výstroje? Navíc neumějí lyžovat, nikdo s tím nemá zkušenosti. A nikdo neumí zacházet se psy.

Je s podivem, že první výjezd v rámci expedice Discovery neskončil katastrofou. Wild nasbírá na první cestě stejné zkušenosti jako Shackleton. Oba odhalí chyby v systému, a když jsou nazpět v zimním táboře, postupně je napraví: Skupinky psů, které odmítají poslušnost, se přeskládají, vylepší se sáně, dva důstojníci, kteří chtějí během jediného dne vystoupat na Erebus a zase se vrátit zpět, sklidí posměch. Zaučí se týmy na saních, které neumějí obsluhovat vařič ani lampu. Na začátku zimy už všichni umějí rozbít stan a správně vrstvit oblečení.

Během první zimy na Antarktidě pobývají Wild a Shackleton často venku, na ledu. Nejenom kvůli lovu. Chtějí něco dělat, chtějí lovit tuleně a tučňáky v přesvědčení, že čerstvým masem lze předejít kurdějím.

„Scott si o tom myslí své,“ namítá Wild.

„Protože nechce zabíjet zvířata.“

„Přísahal, že bude dodržovat námořní sucharovou dietu, to ti říkám.“

„A přitom ví od Nansena, že expedice se v Arktidě přes zimu zachránily jen díky masu.“

„Taky jsem o tom četl: V roce 1896 leželi Nansen a Johansen dlouhé měsíce v příbytku, který se podobal jeskyni. Nejedli nic jiného než medvědí maso.“

„Aniž by onemocněli kurdějemi,“ dodal Shackleton.

„A jak k tomu chceš přinutit Scotta?“

„Ať už kapitán chce, nebo nechce, přinutím kuchaře, aby posádce servíroval čerstvé maso. Nejen jako změnu oproti sucharové dietě, ale taky jako svého druhu medicínu.“

„Jenže chlapi tulení maso odmítají.“

„Kvůli té rybí pachuti, já vím. Ale Inuité jsou z tuleního masa živi už tisíc let. Přinejmenším.“

„Jenže jejich recepty tady nikdo nezná.“

„Musíme se naučit upravovat tučňáčí nebo tulení maso tak, aby nám jídlo z nich chutnalo.“

„Těch je tady v každém případě dost.“

„Ano. Je potřeba nadělat zásoby, než zvířata odejdou. Maso zmrzne během vteřiny a vydrží roky. Potřebujeme ho taky jako žrádlo pro psy.“

„Myslíš, že bychom měli skladovat zmrzlé tuleně a tučňáky stejně jako bloky zmrzlé sladké vody, kterou s sebou vláčíme?“

„V každém případě je tady zvířat dost,“ řekl Shackleton. „Potřebujeme především jídlo a vodu.“

„Dostat na loď dostatek zvířat na dlouhou zimu dá dost zabrat.“

„Jak jinak tady podle tebe máme trávit čas?“

„Můžeme trénovat psy, učit se lyžovat, testovat výstroj.“

„To tady stejně nikdo nedělá.“

„Protože Scott je diletant.“

„Jako my všichni.“

„Ne, Armitage, Koettlitz a Bernacchi mají polární zkušenosti, i když je prozatím nemohli uplatnit.“

O několik dní později je Wild se skupinou dvanácti mužů na cestě ke Cape Crozier. Scott řídí tyhle cvičné pochody ze zimního ležení. Oddíl je příliš pomalý také proto, že muži neumějí stále ještě zacházet se psy a všichni se teprve musejí naučit dělat hmaty v tlustých rukavicích, aby dokázali ve white-outu držet kurz a jet na lyžích. Royds, který má zodpovědnost, posílá devět mužů pod Barnesovým velením zpět, zatímco on sám táhne dál s lehkými saněmi a dvěma muži na lyžích.

Než se navrátilci dostanou na loď, překvapí je blizard, první zkušenost se sněhovou bouří v Antarktidě. Mizerná viditelnost se s houstnoucím sněžením zhoršuje, muži si záhy začnou stěžovat na omrzliny. Konečně přichází povel, aby rozbili stan. Wild tuší nebezpečí, které jim hrozí, ale neřekne nic a poslechne Barnesův příkaz stejně jako ostatní.

Orkán jim nejprve vytrhne stanové plachty z rukou a pak ztratí všichni ve všeobecném zmatku přehled. Mezi tyčkami, provazy a saněmi se vmáčknou pod přístřešek, který se otřásá pod náporem větru. Nepřinesli si do stanu spací pytle a už nemůžou ven.

Sněhová bouře trvá na Antarktidě většinou osmačtyřicet hodin, častěji ale týden nebo dva. Když blizard odpoledne trochu poleví, dá Barnes příkaz k návratu na Hut Point, zpět k lodi. „Jen tam jsme v bezpečí,“ tvrdí. Pět kilometrů před základnou však ztratí v mlze orientaci. Jako slepí klopýtají přes sněhové závěje, překračují muldy a stoupají po prudkých úbočích. Jednou zapadnou až po kolena, pak je zase země zmrzlá a hladká jako led a ujíždí jim pod nohama. V hustém sněžení teď bojuje každý sám za sebe.

„Držte se na dohled,“ křičí Barnes.

Neztratit z dohledu člověka před sebou je ale čím dál obtížnější. Posádku žene kupředu už jen strach, chlad a hlad.

„Držte se pohromadě,“ následuje další příkaz od Barnese. Jdou za ním všichni? Husím pochodem? V pološeru není vidět vůbec nic.

„Kde je Hare?“ vykřikne jeden z nich odněkud zezadu. Wild se otočí. Ale vidí jen sněhovou vánici. Několik stínů se k němu přidá.

„Hare!“ křičí muži jeden přes druhého.

„Není tady.“

Oddíl se zastaví. Není pochyb, Hare zmizel. Nejspíš sjel po úbočí, po kterém lezli. Barnes přikáže skupině, aby čekala.

„Zůstaňte, kde jste.“

„Sestoupím a půjdu hledat Hareho,“ oznámí. Už za chvíli není Barnese v husté sněhové vánici vidět. Zmizí stejně jako Hare. Jako třetí následuje oba zmizelé do hlubiny Evans. Ani on se však nevrátí. Další je v hierarchickém pořadí důstojník Quartly. Také on se rozhodne, že půjde hledat kamarády, ale ani on se nevrátí.

Pětice mužů, kteří čekají nahoře, je naprosto zoufalá a podchlazená. Ustrašeně zírají do nicoty. Copak se žádný z těch čtyř nevrátí? Jenže rozkaz je u námořnictva rozkaz: Všichni stojí na místě a čekají. Nic nedělají, a tak jim čekání připadá jako věčnost.

Pak všichni vzhlédnou k Wildovi.

„Pomůžeš nám, Franku?“ zeptá se jeden z nich.

Wild se chvíli dívá po skupince. Všichni sklíčeně postávají. Jako by byli chromí.

„A jak?“ zeptá se.

Ani on nemá řešení. Svěsí ramena jako ostatní. A pak – s pozvednutýma rukama a s výrazem bezmocnosti ve tváři – ukáže směrem dolů.

„Proč já?“

„Ty to umíš, Franku,“ řekne někdo.

Wild se tázavě podívá na ostatní. „A co?“

„Udělat správnou věc.“

Ta věta mu vymete prázdnotu z očí. Wild je najednou jako vyměněný. Podívá se do strže pod sebou, chvíli chodí sem a tam, znovu pohledem zabloudí po tvářích mužů vedle sebe. Pak se oddělí od ztichlého hloučku ztrápených kamarádů. Všichni přikývnou. Wild se napne, pustí se po příkrém srázu pod sebou a zmizí v temnotě sněhové vánice a noci. Je slyšet jen vlnobití u šelfu a dech vyčkávajících.

Wild nenajde nic, jen samé propasti. A tak vyleze nahoru a přemlouvá čtyři čekající muže, aby se s ním vydali zpět k lodi.

„Buď půjdeme nocí a přes led nazpět, nebo tady zahyneme,“ je přesvědčený.

„A co bude s ostatními?“

„Teď jim nemůžeme pomoct,“ řekne a zimou se mu třese hlas.

„Ale rozkaz zněl čekat.“

„Dokud nezmrzneme?“

„Rozkaz je rozkaz,“ namítne třetí z nich.

„Ale naší povinností je také zůstat naživu,“ opáčí Wild.

Všichni vědí, že zmrznou, pokud se nedají brzy do pohybu. Musejí se vrátit do zimního ležení, než bude příliš pozdě.

„Stát,“ pokouší se říct Vince, který už nemůže hýbat čelistmi. Znamená to snad, že je s ním konec? Civí na Wilda očima zalepenýma sněhem, jako by se najednou zbláznil. Chce si dřepnout. To nesmí, vždyť by tady zahynul. Wild ho táhne dál, zas a znovu mu pomáhá na nohy. A pak Vince spadne tak, že s sebou stáhne všechny, kdo se ho snažili podpírat. Kloužou dolů, jedou po svahu čím dál níž a níž, bez konce, míří k hraně ledovce, kde se telí led. Vince se drží Wilda a Wild se snaží udržet Vinceho. Jenže při pádu se od sebe oddělí, a když se Wild na sněhu zastaví, ztratí Vinceho z očí. Pak zaslechne, jak někde daleko od něj pleskne tělo do vody. Ostatní tři se Wildovi podaří zastavit. Když naberou dech, otřepou sníh a ujistí se, že nejsou zranění, plazí se k místu, kde zmizel Vince. Šelfový ledovec pod nimi se odlamuje – stovky metrů dolů kolmo do moře.

„Vinci!“ zavolá jeden.

Wild vyvede ty, kteří přežili, po ledovém srázu nahoru a odvede je zpět k lodi. Pak sestaví pátrací četu a jde s ní až ke stanům, které zůstaly na místě. Cestou narazí na Barnese, Evanse a Quarlyho, kteří jsou ve špatném stavu. Také Hare přežil a Wild ho teď ošetřuje – třicet šest hodin poté, co se zřítil, se vrací na Discovery. Zůstal ve sněhové závěji a přežil smrt umrznutím.

Příhoda o námořníkovi Wildovi, který se v dramatické situaci chopil velení a neuposlechl příkazy, se rozkřikne po táboře. Ten malý plešatý chlápek poprvé ukázal, čeho je schopen. A tuší to nejenom Shackleton: Žádný z nich nemá takové předpoklady pro cesty do polárních oblastí jako tenhle nenápadný mužíček z Yorkshiru. Wild si tím získal nejen důvěru těch, kteří přežili, ale také respekt celé posádky, a díky němu roste. Schopnost přizpůsobit se situaci a vynalézavost se přidávají k nadání umět obojí využít. Wild ví, že Scottova logistika – strava, ošacení, výstroj – se hemží chybami. Scotta však nekritizuje, učí se z jeho omylů a vylepšuje systém.

V těchto dnech zmizí slunce na tři měsíce. Antarktická zima je tady. Konečně má i Wild čas na koupel – stoupne si do džberu v předsíni chaty, sjede pohledem po bílém těle až do vody, z níž stoupá pára, a obřadně se posadí. Má kolena pod bradou a mydlí se ztuhlými pohyby. Pak naslouchá nočnímu tichu. Je slyšet jen nárazy větru do boků chaty a chrápání kamarádů.

Celou zimu Wild opravuje stany, sáně, psí postroje a vařiče. Všechno bez nejmenší naděje, že by mohl sám vyrazit na jih. V srpnu, když okraj slunce poprvé vykoukne zpoza Barneho ledovce, spatří na sněhu konečně vlastní stín: Je nádherné, jak se ledové krystalky třpytí, jak se okolní svahy lesknou. Když se denní světlo definitivně vrátí, nočních můr ubývá, temnota ztrácí svou děsivost. Wild je teď všude, kde je ho zapotřebí. Všichni nyní hovoří o velké cestě na jih a Wild pomáhá svému příteli Shackletonovi s přípravami a testuje výstroj, kterou během zimy vylepšil.

V půli září 1902 – slunce stojí ještě nizoučko, jen na pár hodin se objeví na šířku ruky nad horizontem – vyráží Wild pod vedením poručíka Roydse na svou druhou cestu na saních, znovu na jihozápad.

Dohromady je jich šest. Často jim v pochodu brání sněhová bouře, Wild má problémy s omrzlými prsty. Omrzly mu při opravování jedněch saní a při každém hmatu teď trpí nepředstavitelnými bolestmi. Šestice se tedy musí vrátit. Zachrání si Wild ruku? Pro něj je však důležitější vědět, jestli už Shackleton vyrazil směrem k pólu. Když je zpět na Discovery, varuje svého přítele: „Váš pochod k pólu dopadne katastrofálně.“

„A proč?“

„Kvůli zimě, špatné výstroji a kurdějím.“

Když se Scott 2. listopadu 1902 vydává s dalšími dvěma muži Wilsonem a Shackletonem na jih, Wildovi je jasné, že daleko nedojdou. Nejprve selžou psi, pak nedostatečná výstroj a nakonec muži samotní. Avšak ctižádostivý a silný Shackleton se nenechá odradit, je štěstím bez sebe, že může být u toho.

Civilistu Wilsona zasvětil Scott do plánů jako prvního. Už 13. června Scott Wilsonovi prozradil, že se v létě 1902/1903 pokusí dosáhnout jižního pólu. Společně s ním a se Shackletonem. Jen škoda, že u toho nemůže být Wild, pomyslí si Wilson. Jenže Scott genialitu tohoto malého mužíčka z Yorkshiru neodhalil.

Wilda, který prohlédne Scottův diletantismus, to čím dál víc táhne k Shackletonovi, stejně jako on trpí kvůli napětí mezi muži Královského námořnictva a námořníky obchodního loďstva. Jinak je tomu u Edwarda Wilsona: Lékař, přírodovědec a kreslič Scottovi plně důvěřuje. Je to velkorysý, přátelský a nadaný umělec.

Na další výpravě – znovu pod Roydsovým vedením – ke Cape Crozier Wild opět zažije blizard, který trvá šest dní a šest nocí. Oba stany zcela zavanou sněhem. Wild se z toho znovu trochu poučí: Vařiče, palivo a vak s jídlem nesmějí nikdy zůstat venku nebo na saních, všechno, co je nezbytné k životu, musí být ve stanu. V případě nouze se totiž může stát, že nikdo nebude moct nebo chtít vylézt ze stanu pro nepostradatelnou výstroj. Přesto si Wild nedělá ani naděje, ani nároky na to, aby ho jmenovali vedoucím skupiny. Rád stojí ve druhé řadě.

Zatímco Scott je s Wilsonem a Shackletonem na jihu, ostatní prozkoumávají horské pásmo na západě. Až do Vánoc 1902 však nikdo kromě Wilda netuší, že je Scottova skupina v koncích: Shackleton je nemocný, trpí těžkými kurdějemi. Wild vidí jejich situaci věštecky. Už dávno se měli vrátit.

„Je úplně jedno, jestli to otočíme tady nebo až o deset mil jižněji. Ztroskotali jsme tak jako tak,“ poznává Shackleton.

„Ještě máme trochu času,“ namítá Scott, „ty tady můžeš zůstat, odpočívat a čekat na nás. V každém případě my s Wilsonem pokračujeme.“

Scott mávne rukou někam do neurčita: V dálce nad šelfovým ledovcem se vznáší mírný opar. Shackleton se snaží zhluboka nadechnout. Odkašlání přejde do suchého kašle.

„Vždyť je to směšné,“ zaskřehotá Shackleton.

„Odpočinek tvou nemoc nezastaví,“ ví Wilson.

„Ještě pár dní. Až do 28. prosince.“ Jen Scott chce pokračovat za každou cenu.

„Ale proč?“

„Wilson a já jsme zdraví,“ namítne Scott a vrhne na Shackletona opovržlivý pohled.

„Není žádný rozdíl v tom, jestli to ukončíme tady nebo o dvacet kilometrů dál,“ zopakuje nemocný.

„Musíš se dát dohromady, abys mohl na zpáteční cestě táhnout taky.“

„Proč?“ zeptá se Shackleton.

„Abychom se mohli vrátit na zimní základnu.“

„Otočme to hned. Kdo ví, jak dlouho ještě budu moct táhnout.“

Shackleton se nenechá odradit, drží se, ale je den ode dne slabší. A Scott neprojeví sebemenší soucit.

„Kupředu,“ pronese Scott ráno na silvestra.

Shackleton se k němu pomalu otočí: „Už dost. Už nemůžu dál.“

„Dobře, tak si zůstaň. Bez tebe nám to půjde aspoň rychleji.“

„Ptám se,“ zaskřehotá nemocný a rozkašle se, „co si chceš těmi několika mílemi beze mě dokázat?“

„Dobrotivý Bože, tak už to přece konečně pochop,“ láteří Scott za pochodu, „bez tebe nám to půjde rychleji.“

„Nemá cenu se s ním hádat,“ míní Wilson.

„Já trpím kurdějemi a on očividně nějakým komplexem,“ řekne Shackleton Wilsonovi.

„Prosím,“ zavolá teď Wilson na Scotta, „vraťme se.“

Scott se zastaví.

„Možná na tom budeme za pár týdnů dost špatně všichni tři,“ dodá lékař.

„A naše stopa na zpáteční cestu bude vidět čím dál méně,“ varuje Shackleton.

Scott se rozhlédne. Je to pravda, skluznice zanechávají v tvrdém sněhu téměř neznatelnou stopu; stačí bríza a stopy zmizí. Navždy.

„To je jedno,“ ohradí se Scott. „Wilson a já jdeme dál.“

Shackleton se za nimi dívá, zůstává ve stanu. Ti dva pomalu kráčejí dál na jih: nejistě, vrávoravě. Mechanicky dělají krok za krokem, sunou se vyčerpaně dál. Shackleton si lehne do stanu, podřimuje mezi deliriem a bolestí. Jeho stav je znepokojivý. Sliny mu mrznou v ústech, převaluje se ve spacím pytli sem a tam. Jako by ztratil pojem o čase a orientační smysl. Kdy už konečně půjdou nazpět? Ne, to ho nezachvátila panika, to kvůli ní se netřese po celém těle, to je začátek konce. V přítmí stanu, odkázaný jen sám na sebe, si připadá, jako by ho všichni opustili, jako by byl ztracen někde na konci světa, dokonce i čas se táhne, jako by byl nekonečný. Že by začínal pomalu ztrácet rozum?

„Shacku,“ zvolá Wilson, když se se Scottem o několik hodin později vrátí. „Erneste, probuď se.“

Shackleton otevře oči a posadí se. Kde to je? Jako by se kousíčky jeho rozbitého já rázem seskládaly v jediný celek. Už zase je součástí týmu. Okamžitě procitne.

„Co je, Wille?“

„Jsme zpátky.“

„Jak daleko jste došli?“ ptá se Shackleton a vyloupne se ze spacího pytle.

„83° 17´ jižní šířky,“ řekne Scott.

„Hory,“ řekne Wilson Shackletonovi, když vyleze ze stanu. Usmívá se a ukazuje na jih: „Viděli jsme hory.“

„Jaké hory?“ zeptá se Shackleton udiveně.

„Obrovské hory v dálce nad vrstvou mlhy,“ pronese Scott hrdě.

„Možná to byly jen mraky,“ míní Wilson.

Tahle poznámka probudí v Shackletonovi zvědavost: Co je za tou stejnoměrnou plochou šelfového ledovce, po které pochodovali snad celou věčnost? Zpozorní. Jeho život začíná znovu nabírat směr. Jako střelka kompasu. Shackleton ví, že jen hory mohou bránit v cestě na jih. A že jen jedna jediná nepřekonatelná překážka stačí k tomu, aby všechny budoucí expedice na své cestě k pólu ztroskotaly.

Než se muži obrátí k severu, znovu se podívají směrem na jih: Není vidět vůbec nic. Nad sněhovou plochou, která se ztrácí v mlze, zmizelo nebe. Upírají pohledy do všeobjímajícího ticha: Není slyšet nic, jen jejich těžký dech.

„Děkuji vám,“ pronese Scott zády k Shackletonovi a otočí se směrem na sever. „A teď marš zpátky. Nesmí nás tady zastihnout zima.“

„Toho se obávám už dva týdny,“ pronese Shackleton suše. Oči mu horečnatě žhnou, vousy mu na tváři vytvořily ledovou krustu.

„Já a Wilson jsme si jisti svým rekordem,“ řekne Scott a úkosem pohlédne na Shackletona. Ten si všimne úsměvu v koutcích úst.

V tu dobu dorazí druhá skupina na obrovskou plošinu za horami na západě, které mají více než dva tisíce metrů. Wild pod vedením Armitageho užasne. Ale nízké teploty, jinovatka ve stanu, hlad a omrzliny dělají polárníkům starosti. Jak se mají vrátit živí? Jen z Wilda ještě vyzařuje naděje. Je to snad proto, že ví, že spíše než tělesná energie je může nakonec zachránit síla vůle?

Z této cesty se Wild vrátí se sněžnou slepotou. Muži stoupali se saněmi stále výš po příkrých sněhových polích, kolem skalních hran a ledovcových trhlin ledovce Ferrar. Až došli na plošinu vnitrozemí za horskými hřebeny na západě. Bylo léto a nevládly tak nízké teploty jako v zimě. A přesto nechtěly sáně jet. Wild už mezitím ví, že táhnout sáně je ta nejtěžší práce, kterou kdy člověk vymyslel.

2. února 1903 se Robert Falcon Scott vrací ze svého prvního pokusu o dosažení jižního pólu. Jako vítěz. Edward Wilson, který ho doprovázel až do místa, kde se obrátili a vydali na zpáteční cestu, běží za oběma sáněmi, které táhne Skalton a Bernacchi. Ti dva šli navrátilcům kousíček naproti. Ernest Shackleton, který má stále kurděje, se pomaloučku táhne k zimnímu táboru. Daleko za nimi. Tam mu Armitage mává na přivítanou kloboukem.

Když je skupinka polárníků v táboře, ví jen Wild, že Scott se cítí jako vítěz, ačkoli jeho cesta k jižnímu pólu ztroskotala dříve, než vůbec začala: žádný cit pro led a sníh, nedostatečné praktické znalosti, tři členové výpravy, kteří se neshodují – Shackleton, Scott a Wilson. Zkrátka fraška. Shackleton, který byl odsouzen k tomu, aby během cesty poslouchal Scotta, ztratil veškerou chuť do života.

„Člověče, Shacku, kde jsi nechal dobrou náladu?“ ptá se ho Wild, když si očividně nemocný Shackleton konečně v táboře lehne.

Žádná odpověď.

„To je to tak hrozné?“

„Kurděje.“

„Máš omrzliny?“

„Ne. Zato mám příšerný vztek, protože mě Scott chce vyobcovat.“

Armitage ještě pořád drží klobouk ve vzduchu na pozdrav, ostatní, kteří šli Scottovi naproti, stojí kolem něj.

„Vyobcovat?“ zopakuje Wild.

„Je to sice náš velitel, ale není to vůdce. Scott je egoista.“

„Vždyť to jsme tady všichni,“ poznamená Wild.

„Když jsi dlouhé měsíce se dvěma muži pohromadě tak, jak tomu bylo v našem případě, vnímáš každičký vrtoch toho druhého.“

„Co konkrétně máš na mysli?“

„Scott je nesnesitelný, to ti povídám. Zato Wilson je fajn chlap.“

Shackleton vypadá, jako by byl omámený. Až po několika dnech najde opět své místo v týmu a pak ostatním vypráví o řádění blizardu, o nekonečné ploše šelfového ledovce a o kurdějích, které všechny tři nakonec zbrzdily.

„A co pól?“ chce někdo vědět.

„Netuším. Daleko, moc daleko.“

„A co Scott?“

Shackleton se rozhlédne.

„Hnus,“ uleví si tiše.

Shackleton se zotavuje rychle. Znovu začne plnit úkoly a vrátí se mu dobrá nálada. Den za dnem je silnější a vytrvalejší. Jen v noci, když slyší pískat vítr kolem tábořiště, se zavrtá hlouběji do spacího pytle. V myšlenkách je pak znovu venku, pod širým nebem, někde na cestě k jižnímu pólu. Chrápání mužů, ostrý tělesný pach, úzký prostor – to vše je rázem pryč. Za zavřenými víčky si představuje výjevy z vlastní expedice k jižnímu pólu, výpravu pod svým vedením a s muži, na které se může spolehnout, se kterými může sdílet tu nekonečnou dálku a ticho. S muži jako Frank Wild. Rád ho sleduje, jak v ústraní něco látá nebo kutí, uzavřený sám do sebe. A přitom vypadá naprosto nenápadně: malý vzrůst, pleš, dýmka v koutku úst a jeho oči – ty nikdy nikoho nepřehlížejí.

„A co tažní psi?“ zeptá se Wild Shackletona, když jsou sami. Oba stojí na ledovci a dívají se na moře.

„Tragédie.“

„Lyže?“

„K ničemu, zbytečná zátěž na saních.“

„Dá se k jižnímu pólu vůbec dojít?“

„Ne Scottovým způsobem.“

„Nějaké konflikty?“ vyptává se Wild.

„Držely se v mezích.“

„Tak proč takový odpor z tvé strany?“

„Když se u mě začaly projevovat kurděje, docházelo k třenicím.“

„Proč?“

„Scott nechtěl pochopit, že na zpáteční pochod máme příliš málo zásob.“

„Proto ty kurděje?“

„Wilson ho přemluvil, abychom se vrátili. Na silvestra. Já jsem chtěl zpět už 24. prosince. Hladověli jsme a nakonec jsme onemocněli všichni tři.“

„Opravdu jste byli na 83° 17´ jižní šířky?“

„V každém případě jsme byli o 240 mil jižněji než všichni před námi.“

„Takže přece jenom úspěch. Po našich karambolech na plošině to snad můžu posoudit.“

„Nijak zvlášť úctyhodný výkon na tři měsíce pochodu,“ pronese skepticky Shackleton.

„Shacku, je ti známo, že k jižnímu pólu se dá dojít za pět měsíců?“

„Tam a zpátky?“

Shackleton má odvahu a Wild ho za to obdivuje. Teď vidí Shackletona taky poraženého a nemocného. Ve špatném stavu se jeho síla a vytrvalost pořádně scvrkla. Nejde z něj vypáčit už ani slovo. Deprese ho trápí víc než všechny možné sněhové bouře.

„Bylo to napjaté i na zpáteční cestě?“ chce Wild vědět později.

„Mezi mnou a Scottem?“ Dlouhá odmlka. „Ano. Pořád samé hádky.“

„Kvůli tvé nemoci?“

„Kvůli Scottovým výbuchům hněvu.“

„Proč?“

„Kašlal jsem krev.“

„Plíce?“

„Ne, všichni tři jsme měli kurděje. Akorát mě to zasáhlo hůř než ostatní.“

„Infekce?“

„Ne, na Antarktidě nejsou žádné zárodky.“

„Kromě těch, které si člověk přinese z civilizace.“

„Jen si představ, že hladovíš a mrzneš celý den, spíš ve vlhkém spacím pytli, nejsi nachlazený, a přesto je ti na umření.“

„Kurděje jsou nemoc nedostatku.“

„A to jen proto, že ve Scottových zásobách chybí vitaminy.“

„Je možná i otrava jídlem, když zůstanou porce příliš dlouho rozmražené.“

„Člověk ale musí udělat v Antarktidě spoustu věcí špatně, aby onemocněl.“

V listopadu vyrazili Scott, Wilson a Shackleton přes bariéru na jih. S devatenácti psy. Scottova představa, že si během dlouhého putování na saních vystačí s minimem zásob – sedm set gramů na osobu a den –, byla velmi odvážná. Už po třetině cesty postup zbrzdily nemoc a hlad a průjem k tomu. V nejjižnějším bodě, kterého dosáhli, měli ještě dva psy. Také ty zabili. Když už Shackleton nemohl dál, táhli Scott s Wilsonem jeho saně. Shackleton kráčel vedle nich. Po 93 dnech ušli 960 mil včetně zpáteční cesty.

„Všichni jsme nezkušení polární badatelé,“ utěšuje ho Wild.

„Vždyť jsme onemocněli jen proto, že jsme dělali chyby.“

„Chyby?“

„Už dva týdny poté, co jsme vyrazili, jsme museli náklad převážet postupně, vracet se pro něj s prázdnými saněmi. Třicet jedna dní,“ líčí Shackleton.

„To je ale příšerná dřina.“

„Nejprve onemocněl Wilson, pak jsem dostal kurděje já.“

„Jsi si jistý, že to bylo kvůli nízkým porcím jídla?“ zeptal se Wild.

„Příznaky kurdějí se v každém případě zhoršovaly. Čím dál častěji jsem se hroutil, ale vždycky jsem znovu nabral sílu.“

„Jak?“

„Tím, že jsem šel na lyžích vedle saní.“

„Takže Scott s Wilsonem ti zachránili život?“

„Ano a ne. I oni totiž později dostali kurděje.“

Takže lyže pomohly Shackletonovi znovu na nohy, uvažoval v duchu Wild, zatímco jeho kamarádi klopýtali dál a táhli těžký náklad na saních.

Již několik dní poté, co se Shackleton vrátil do tábora u lodi Discovery, vypadal odpočatěji a silněji než oba jeho druhové.

„Franku,“ povídá Shackleton a dlouze se na kamaráda zadívá. „Je to k pláči.“

„Co se děje?“

„Scott mě zítra posílá s pomocnou lodí Morning domů.“

„Vím, že kapitán říkal, že jsi ještě pořád nemocný.“

„Vždyť jsme měli příznaky kurdějí všichni tři.“

„Kvůli Scottově přídělové dietě?“

„Pravděpodobně. U mě se k tomu přidala dušnost a bolest srdce.“

„Takže to spustily Scottovy chyby?“

„Ano, byl to celou dobu jeden velký chaos: příliš málo oblečení, stan bez dna, bundy Burberry bez přišitých kapucí. Potili jsme se a mrzli v jednom.“

„Možná se bojí tvé otevřené kritiky.“

„Když se to dělá správně, dá se dojít mnohem dál, než jsme došli my, to ti povídám.“

„I když lidi táhnou saně sami?“

„Je to příšerná dřina – postroj přes břicho je dost problém, ale dva popruhy zkřížené přes prsa tolik nebrání dýchání.“

„A co psi?“

„Ti zdechli hladem a vysílením, já jsem málem pošel kvůli Scottově tvrdohlavosti. Pokračoval si v cestě klidně dál, přestože jsem byl nemocný, on neměl naději na úspěch.“

„A co jeho kurděje?“

„Ty mezitím odeznívaly. O Vánocích se cítil výrazně lépe než já.“

„Co terén?“

„Pořád samý sníh, cesta po ploché, nekonečné dálce. Napravo od naší stopy se táhlo pohoří, jehož barvy se neustále měnily. Wilson ho nakreslil. Je to velkolepé.“

„Jaký je Wilson?“

„Fajn chlap. Uzavřený, neustále milý, ochotný pomoct. Nakonec Scotta zastavil on.“

„A proč ne ty?“

„Protože velitel mě chtěl vidět na kolenou.“

„Na kolenou?“

„Chce mě ponížit, potrestat, co já vím. Možná na mě žárlí. Proč by mě teď jinak posílal domů, proč by se mě zbavoval? Chci tady zůstat stejně jako ty, dokud se Discovery neuvolní z ledového sevření.“

„To ale taky nejsou zrovna bůhvíjaké vyhlídky.“

Zůstat, uvažuje Wild, chci zůstat, abych mohl trénovat život na ledu, trénovat strategii přežití. To chtěli přece oba.

Zásobovací loď Morning má tedy Shackletona odvézt na Nový Zéland. Scott nestrpí žádné odmlouvání.

„Discovery, která je ještě stále uvězněná v ledu, zůstane v zálivu McMurdo další rok,“ oznamuje o několik dní později.

Takže expedice zůstává a Wild se ptá: „Proč nezůstane Shackleton?“

„Protože je ve špatném zdravotním stavu,“ odpovídá Scott.

Ve skutečnosti využívá nadřízenosti, aby se zbavil soka, který je u posádky oblíbený. Vždyť Shackletonova schopnost empatie by mohla ohrozit Scottovo vedení. Protože psychologicky tenhle Ir Brita předčí. Shackleton sice na cestách do vnitrozemí ledového kontinentu neohrožoval Scottovu autoritu, ale jejich charaktery jsou příliš rozdílné.

Všichni námořníci – samozřejmě kromě Scotta – litují, že tenhle rváč musí odejít. Všem, a hlavně Wildovi, se Shackleton líbí jako člověk – je otevřený a soucitný. Spontánně mu uspořádají rozlučku.

1. března 1903 sleduje Wild, jak Shackleton kráčí po ledu. Míří od nízké čtyřboké zimní chaty k zamrzlé Discovery a pak dál po hladkém mořském ledu k průchodu s volnou vodou mezi ledovými ostrovy. Postavička se pomalu a proti své vůli blíží k lodi Morning. Wild se zamračí, když vidí, jak Shackleton definitivně mizí na lodi.

Scott a Wilson nechali Shackletona v nejjižnějším táboře samotného. Jako hlídku, tvrdí Scott. Pokračovat v cestě bez nemocného přece nelze, myslí si Wild. I když to všechno byla jenom show. Shack zkrátka neměl sdílet se Scottem nový rekord, neměl dosáhnout nejjižnějšího místa na zemi. Tohle byly Scottovy postranní myšlenky, nic jiného, tím si je Wild jist.

2. března loď Morning vyplouvá. Má slabé motory, pomalu se ztrácí mezi ledovými horami čím dál víc na sever.

13. března se posádka vzdává naděje, že by se Discovery mohla vysvobodit z ledu ještě letos. Je to definitivní: Expedice zůstává. Wild se nebojí toho, že stráví další zimu v Antarktidě a že v následujícím létě podniknou nové pochody se saněmi. Těší se na polární záře.

Brzy na jaře, po druhé zimě na ledu, dává Scott povel k dalším cestám na bariéře – při nízkých teplotách však posádka přichází o poslední zbytky pohodlí. Vlhkost v oblečení a ve spacích pytlích, která zmrzne, sice přes noc ve stanu díky tělesné teplotě pravidelně rozmrzá, avšak venku zase okamžitě zmrzne. Proto neustálé omrzliny. Čtrnáct takových dní je pro Wilda velmi tvrdé období, blizardy jsou strašná zkušenost. Moc dobře ví, že cesta k jižnímu pólu trvá osmkrát déle. Jestlipak ho jeho schopnost vyrovnat se s utrpením dokáže dovést až tak daleko? Scottova nová cesta přes náhorní plošinu, tentokrát na západ až k magickému bodu – pět set kilometrů od základny a téměř tři tisíce metrů nad mořem –, je oslavována jako další rekord: Společně s Evansem a Lashlym dokázal, co je možné s minimem potravin a paliva. A Scott teď ví jedno: Je možné dojít k pólu a zpět. Muži zvládnou urazit až třicet kilometrů denně. Jen s pomocí vlastních svalů.

Mezitím se Wild skamarádí s Wilsonem. Wilson je Scottovi nejdůležitější oporou. Lékař a zoolog, šéf vědeckého expedičního týmu, se specializuje na obratlovce. Univerzální génius zkoumá velryby, tučňáky a tuleně, píše, maluje a pochoduje. Už jako mladý přinášel z cest vlastní kresby, jeho akvarely z Antarktidy jsou malá umělecká díla: „Západ slunce nad západním pohořím“, „Oblaka páry nad vulkánem Erebus“, „Polární záře“. Jeho věrné reprodukce krajin v nádherných světelných náladách nadchnou také ostatní polárníky. Arch se zimní chatou pod sopkou Mount Erebus a s polární září nad ní putuje z jedné ruky do druhé.

Wilson je stejně jako Wild tichá povaha: solidní, spolehlivý, nesobecký. Oba mají smysl pro humor a jsou loajální vůči Scottovi. Mezi muži jsou oblíbení pro svou taktnost a empatii.

Ve Wilsonově blízkosti se z Wilda stane přesný pozorovatel přírody. Důkladně se seznamuje s atmosférickými jevy – polární září, vedlejším sluncem, měsíční halou, oblaky ve tvaru smyčky – a sleduje počasí a psychiku svých kolegů. Wilsona okouzlí přesnost jeho pozorování, nikoli z vědeckého, nýbrž z emocionálního hlediska. I když Wild není v pozici velitele, učí se udržovat si přehled a v případě nutnosti zasáhnout a pomoci. Mimořádný dar, díky němuž si čím dál víc získává důvěru ostatních členů expedice.

Čím více se Wilson s Wildem sbližují, tím více se mají rádi. Nemají ale to štěstí, aby spolu mohli vyrážet na cesty na saních. Scott dobře ví, jak tomu zabránit. Když už jsou ale jednou v terénu, dávají pozor na ostatní. Empatie však pro ně neznamená osobní obětování, jen je pro ně zkrátka přirozené upozaďovat osobní záliby, antipatie, přání nebo vkus.

5. ledna 1904 konečně dorazí dvě pomocné lodě: Terra Nova a navrátivší se Morning. Podle pokynů admirality mají pomoci vysvobodit Discovery. A pokud ne, má to Discovery vzdát, jak zní příkaz z vlasti. Scottovi je to sice trapné, ale nařízený pokus, aby se v ledu vyřezal kanál, skončí beznadějně. Discovery se odsud zkrátka jen s lidskou pomocí nedostane. Všichni to vědí – jen vítr může odlámat dvacet mil pevného ledu mezi lodí a otevřeným mořem. Na konci ledna, to už je v pohybu pět mil ledu, přemístí posádka výstroj a sbírky na pomocnou loď Morning.

A pak, 15. února, za naprostého bezvětří, se stane zázrak – poslední led v zálivu praskne. Discovery je volná. Konečně!

Všechno teď musí jít rychle, protože se rozpoutala bouře a v kotlích není pára. Bouře si s lodí pohrává, žene ji podél pobřeží a tam Discovery najede na podloží. Znovu uvízla. Dvanáct hodin se třese jako v horečce. Nikdo jí nedokáže pomoci. A pak ji najednou vlna zvedne a odnese na volné moře a zpáteční cesta na Nový Zéland může začít. Když se Britové vrátí do civilizace, dozvídají se o osudu ostatních expedic v Antarktidě – německá a švédská posádka takové štěstí neměly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Wild.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.