Copyright © Roman Bureš, 2018

ISBN 978-80-242-6171-3

Bohové straní odvážným.

Ovidius

Nejprve musíme ukázat krutost a až potom milosrdenství. Pro všechny zúčastněné to bude lepší, než kdybychom to udělali opačně.

Hermann Kurtz

ZROZENÍ

1

Vesmír vznikl před necelými sedmi hodinami. Tedy tato verze vesmíru… Současně to byl první vesmír stvořený lidskými bytostmi. Omylem, nutno podotknout.

Toňa právě stála na verandě domku v jižníchČechách, silný teplý vítr jí nadouval pyžamové kalhoty a hrál si s její neposednou rusou hřívou. Stála neschopná pohybu, protože se marně pokoušela pochopit výhled na zcela neznámý les, který během noci nahradil zbytek vsi.

V tom samém okamžiku se ve vzdálenosti dvacet jedna milionů kilometrů od planety Země objevila miniaturní červí díra. Byla značně nestabilní a nebýt použité antihmoty, trvala by její existence pouhých několik desítek mikrosekund. Takhle vydržela téměř celou vteřinu, což stačilo k tomu, aby jí prolétlo několik sond. Pár se jich kdesi cestou ztratilo, ale průlet zvládl dostatečný počet včetně té nejdůležitější – té, která nesla zárodek života. Sondy, lidským okem sotva viditelné, se svázaly do pevného svazku se zárodkem bezpečně uprostřed. Začaly bublat, převalovat se a růst.

Zhruba v okamžiku, kdy se Toňa vydala na průzkum neznámého lesa, se svazeček zvětšil ze dvou set padesáti mikrometrů na úctyhodných osm milimetrů. Mezitím urazil necelýchsedmnáct milionů kilometrů. Díky své velikosti již mohl být aktivní, miniaturní trysky využívající temnou hmotu nastavily správný kurz a současně začaly brzdit. A dál rostly.

O několik dní později, ve chvíli, kdy Toňa v budějovickém žaláři zvracela hrůzou a kdy se Lucius Baro se svou římskou legií chystal zaútočit na hradby téhož města, sondy přistály na planetě Zemi. Nezvládly to úplně všechny. Jedna nepřežila náraz kosmického smítka, další shořely při vstupu do atmosféry. Několik jich zůstalo na oběžné dráze a čekalo na svůj závěrečný úkol, který přijde za několik let. Anebo také nikdy…

Nejdůležitější však bylo, že na zemský povrch dosedla schránka se zárodkem.

Očouzený svazek se rozpadl jako profesionálně oloupaný pomeranč – centrální sonda o průměru devíti centimetrů obklopená zčernalými plátky.

Elipsovitá sonda se začala zavrtávat do měkké hlíny. Plod v jejím jádru kypěl zdravím a rostl. Sonda poroste s ním až do průměru čtyřiceti centimetrů, kdy se nanotechnologie dostane na hranici svých možností. Plátky okolo zůstanou nehybně ležet a nechají na sebe napadat hlínu a listí, uvnitř však budou probíhat procesy sebepoznání. I tyto slupky budou růst a vyvíjet se. A především: budou zrozený plod chránit.

Ale to nastane až za tři měsíce, tou dobou již bude Lucius v Hádově říši, nebo kam se římští válečníci po smrti vydávají, a Toňa povede legionáře k místu, kde založí Nový Řím.

2

Ali Aaronson stál v Parlamentu, na samém vrcholu pyramidy Ile Defrance. Do těchto míst zavítal jen několikrát, tady žila šlechta – elita národa, která měla moc nad životem a smrtí milionů poddaných kdesi hluboko dole.

Aaronsonovi ještě nebylo čtyřicet, a už byl nejmocnějším mužem slumů, mezi šlechtici se však vždy cítil jaksi nepatřičně, přestože byl bohatší než většina z nich. Svou roli jistě hrála barva jeho kůže. Ale kvůli té se cítil nepatřičně vlastně všude…

Za jiných okolností by obdivoval umělé palmy a plastové kapradiny, které ho obklopovaly; zíral by na naklonovaná zvířata – na duhové opičky, na papoušky, kteří na něj z větví pokřikovali své bonmoty, nebo na gryfa přivázaného na řetězu. Nyní však jen civěl skrz prosklenou stěnu.

Vědělo se, že se událo cosi výjimečného, od hlavních tříd až po úzké chodbičky slumů se šířily neskutečné zvěsti, avšak realita Aaronsona doslova vykolejila. A jeho jen tak něco nevykolejí.

„Užíváte si výhled, příteli?“ Aaronson se otočil a uklonil se.

„Nenechte se rušit, je to přeci jen podívaná,“ usmál se Jean Paul Hussain, jehož rodina patřila k nejmocnějším šlechtickým klanům v Ile Defrance. Hussainovi obří strážci narvaní růstovými hormony postávali pod větvemi a nedůvěřivě se na Aaronsona mračili. A Aaronson – sám žádný drobek – těm obludám pohled klidně vracel. Patřili ke Gardě, vojensko-policejní síle, která ve městě prosazovala moc Parlamentu. Aaronson o ně však ztratil zájem v okamžiku, kdy do zahrady vplula Hussainova konkubína s tácem občerstvení. Co šlechtici skutečně záviděl, byly jeho vyšlechtěné krásky.

„Jaká je situace dole?“ vytrhl ho ze zamyšlení Hussain.

„Lidé jsou nervózní. Kolují divoké zvěsti.“

„Výhled ven jsme museli zakrýt, teď už chápete proč. Ale je mi jasné, že je to jen dočasné řešení,“ prohodil Hussain a hodil gryfovi kost ze sušených řas. Gryf vyskočil a chytil ji ve vzduchu. Spokojeně si zase lehl, přidržel si ji předními tlapami a začal do ní klovat zobákem. Prý měl tělo lva a hlavu orla, ale kdo dnes ví, jak lev nebo orel vypadali?

„Abdul Nguyen-Berrietz je také nadšenec do klonování. Včera se mu vylíhl drak. Prý bude i chrlit oheň. Podle mě je to pitomost, ale uvidíme.“

„Měli byste alespoň otevřít sekce. Už kvůli obchodu,“ vrátil se Aaronson k tématu. Zavřením sekcí přicházel denně o miliony. „Takhle si koledujete o vzpouru.“

Hussain ho zpražil přísným pohledem. Nakonec však zamyšleně pokýval hlavou. Za to přeci Aaronsona platil – za informace a za upřímnost.

„A víme, co to je?“ ukázal Aaronson k obzoru.

„Vypadá to jako lesy,“ řekl tiše Hussain, jako by tomu sám odmítal uvěřit. „A támhleto je podle všeho Seina.“

„Ta řeka?“

Hussain opět zadumaně přikývl.

Oba muži chvíli tiše stáli a prohlíželi si vzdálený zelený koberec a stříbrnou stužku řeky. Když tu byl Aaronson před třemi měsíci naposledy, naskýtal se mu výhled jen na šedočernou pláň s ostrůvky zakrslých keřů a žlutohnědé trávy; na chuchvalce skrčených domků outdoorů, kteří se pokoušeli v otrávené půdě pěstovat boby a pseudoobilí.

„Něco pro mě uděláte: uskutečníte výpravu ven a zjistíte, co to je.“

Aaronson se na Hussaina ostražitě zadíval. Vládci města ho využívali jako prodlouženou ruku své moci, většinou ve slumech, kde oficiální vláda nikoho moc nezajímala. On ze spolupráce s nimi pochopitelně bohatl, ale opustit pyramidu?

„Proč nepošlete Gardu?“

„Žádný gardista nikdy venku nebyl, kdežto vy ano.“ Hussainovi se v očích poprvé za ta dlouhá léta objevila upřímnost. „Vře to všude, příteli, dokonce i v Parlamentu. Věřte, nebo ne, ale nejvíc věřím vám.“

Jak se zdálo, nebyla na spadnutí jen revoluce ve středních patrech, nebo naprostá anarchie ve spodních slumech, ani samotní šlechtici si nebyli ničím jistí. Někteří by možná rádi využili zmatku k vyřízení starýchsporů. Nebo k získání ještě větší moci.

„Zajistíte mi návrat?“ zeptal se Aaronson.

„Samozřejmě. A zaplatím vám náklady ve výši dvou milionů v nových francích.“

Hussain sliby vždy do puntíku splnil a Aaronson nepochyboval, že sumu, která velmi převyšovala skutečné náklady, pošle. Ale pustí ho zpět? Hranice byla již dlouhá desetiletí zavřená, a pokud by přeci jen nějaký šílenec opustil pyramidu, neměl šanci se vrátit.

Ale Aaronson byl na ten div sám zvědav, a pokud na cestě mohl ještě vydělat, tím lépe.

3

Toňa, Serena a Lucius spolu s deseti tisíci legionáři táhli ze severu k přístavu Aquileia. Ke stejnému cíli, avšak z jihu se blížil Obersturmbannführer Kurtz s tankem Tiger a veterány z Waffen SS. Schylovalo se k rozhodující bitvě, která rozhodne o budoucnosti Říma.

O ničem z toho však neměl Jonathan Neville ponětí. Byl zcela fascinován výjevem před sebou. Pláně severní Anglie pokrývala mlha. Hustá a ledová. Jonathanovi sahala do pasu, nohy mu mrzly, jako by stál v závěji. Ve zmrzačeném koleni ho bodalo, přesto se ani nepohnul. I když v Timesech viděl podrobnou ilustraci a na ten výjev se v duchu připravoval, byl nyní ohromen. Ledovec v ranním pochmurném světle doslova zářil.

Kraj se probouzel do šedého svítání. Jonathan stál půl míle od již slavného Rohu ledové krabice, jak úkaz s nadsázkou nazývaly Timesy. Téměř fyzicky cítil ty miliony tun ledu, od ledové masy přicházel chlad jako hutná neviditelná stěna a s každým krokem se zvětšoval. Roh neboli místo, kde se setkávaly dvě monstrózní, dvacet yardů vysoké stěny, byl ostrý jako břitva. Stěny byly hladké jako sklo, a když se do nich opřelo slunce, nedal se ledovec bez tmavých brýlí vůbec pozorovat. Z jeho vrcholu se jako vodopád valila mlha a po kopcích, které z ledové stěny vyčnívaly, se rozlévala do plání. Přestože léto právě dosáhlo vrcholu, teplota v okolí ledovce stoupla jen nepatrně nad bod mrazu.

Úroda na okolních farmách je prakticky zničená, ale to je jen jedna malá potíž z milionu dalších, které Přelom přinesl. Jonathan vydechl oblak páry a ještě víc si narazil cylindr. Zalitoval, že si nevzal ruskou ušanku. Znovu pohledem přejel majestátní ledové stěny. Jedna se táhla na sever, druhá na západ, obě mizely v dálce jako tenké linky. Západní stěna pak pokračovala přes útesy a moře až někam k severnímu Irsku. Přehradila Severní průliv mezi Smaragdovým ostrovem a zbytkem Británie. Od hladiny moře k vrcholu ledovce byla vysoká na padesát yardů.

Jonathan se s pomocí hole belhal zpět k čekající drožce a zmrzlá půda mu křupala pod nohama.

„Do penzionu, prosím,“ houkl na vozku zachumlaného do kožešin.

Okolí správního města Carlisle, kde byl ubytovaný, brázdily zcela nové potoky a říčky, které vytvořil tající led. Je docela možné, že se slijí do jediné zbrusu nové řeky.

Ihned po Přelomu navštívil Jonathan panství své rodiny v Cheshire. Přelom tam naštěstí velké škody nenapáchal a panství zůstalo v celku. Nebylo prošpikováno žádným pravěkem nebo středověkými knížectvími jako se to stalo lordu Cavendishovi, kterému přes noc vyrostla na pozemcích dřevěná tvrz pocházející z doby temna, jejíž posádku nakonec musela zpacifikovat přivolaná policejní jednotka až ze Sheffieldu.

Jakmile uklidnil matku, sestry a služebnictvo, nasedl na vlak a vracel se do Londýna, kde vládla stejná panika jako ve zbytku Spojeného království. Cestou se však musel zastavit zde. Ledovec starý možná desítky tisíc let prostě musel vidět!

Již se rozednilo, ale krajina zůstávala pošmourná jako z nějaké Poeovy básně. V protisměru přijížděly první drožky turistů. Provinční Carlisle se díky blízkosti ledovce pomalu stávalo turistickou atrakcí.

Jonathan se těšil, až si v penzionu napustí vanu a trochu si utřídí myšlenky. Poslední dva měsíce prožil ve stresu a příliš toho nenaspal. Byl optimistou a věřil, že z nejhoršího jsou venku. Spojené království zůstalo, až na ledovec, který nahradil Skotsko, víceméně celistvé. Jen na několika místech se malá část území propadla do hluboké minulosti.

Parlament zasedal každý den, dokonce i královna Viktorie se několikrát v týdnu ukázala na veřejnosti, aby poddané ujistila, že se vše vrací do normálu.

Jak však vypadá zbytek světa? Moře v Anglickém kanálu je zatím příliš rozbouřené, přesto se objevili první odvážlivci, kteří vypluli z Londýna a obepluli Ostrovy ze severu. Podle prvních zpráv časové zlomy rozkouskovaly nejen pevninu, ale také oceán. V okamžiku Přelomu tak v Atlantiku vznikly rozdíly ve výšce hladiny a přílivové vlny jimi způsobené zpustošily západní pobřeží Evropy.

Jonathan tušil, že se opět vrátí čas objevitelských výprav, a jakmile to bude možné, vyplují válečné lodě a zjistí, co z Britského impéria zůstalo.

A on využije veškerých svých styků a peněz, aby se na jednu z lodí dostal.

Když se vrátil z jižní Afriky – zraněný na těle i na duši –, domníval se, že si dobrodružství vybral již do konce života. Že zbytek svých dní stráví bádáním v knihovnách a toulkami po italských vykopávkách, které sponzoroval.

Jenže přišel Přelom, čas se naprosto zbláznil a svět upadl do chaosu. Nyní měl jasno v tom, že doba sebelítosti skončila, a pokud mu osud nabídne šanci, na kterou si tajně myslel, okamžitě se jí chopí.

4

Elipsoid byl ze dvou třetin zahrabaný v tlejícím listí a hlíně, ze spodní části se rozbíhaly vlasovité kořínky, které ze zeminy čerpaly teplo. Krmil a zahříval rostoucí plod jako skutečné lidské lůno. O dni zrození však nerozhodoval on, ale samo dítě – tak to bylo od úsvitu věků. Právě v okamžiku, kdy Toňa pozvedla k nebi urnu s Luciovým popelem, a určila tak místo, kde se započne výstavba Nového Říma, prorazilo popraskanou skořápku sondy maličké chodidlo. Stalo se tak o týden dřív, než bylo v plánu, dítě bylo netrpělivé.

Již několik dní předtím se také začaly probouzet plátky, které od sondy odpadly chvíli po přistání. Během uplynulých tří měsíců nabraly tvar larvy. Vibrovaly a shazovaly ze sebe navršené listí, trus ptáků a větvičky. I ony popraskaly, trhlinami se ven začali soukat jejich dočasní obyvatelé. Když se tvorečkové velmi podobní vážkám vysvobodili, rozprostřeli pomuchlaná křídla. Po několika minutách konečně byli schopni letu, okamžitě se vznesli k obloze a začali plnit své poslání.

Plod zatím přicházel na svět. Dítě se nožičkama prokopávalo ven a maličkými pěstmi trhalo a rozhrnovalo krustu sondy. Byl to chlapec. Zrození neprovázela žádná bolest rodičky ani pláč novorozence, dítě se probíjelo na svět mlčky. Nad scénou neustále kroužily dvě vážky, které by spolehlivě zastavily jakéhokoli predátora.

Chlapec se poprvé nadechl studeného vzduchu a okamžitě se rozkašlal. Vyprskal přitom zbytek plodové vody. Roztřásl se zimou, bezzubé čelisti začaly drkotat. Máchal pěstičkami a dožadoval se tepla. Konečně se ozval i pláč. Ve skutečnosti to byly sprosté nadávky plné vzteku, ale jelikož ještě neměl dostatečně vyvinuté hlasivky, rozněžnělé lidské matce by to jako pláč připadalo.

Sonda se kolem malého růžového tělíčka ovinula a zahřívala ho. Předávala však poslední zbytky tepla – svůj úkol již splnila a pomalu umírala.

Ozvalo se zašustění listí. Chlapeček přestal vřískat a zaposlouchal se.

Objevila se vlčice.

Zvědavě se sklonila k tomu zvláštnímu uzlíčku a očichávala mu obličej. Chlapci připadal nestvůrně obrovitý. Vycenila zuby a opatrně do nich uchopila sondu i s miminkem. Vytrhla ji ze země a odklusala do hloubi lesa. Sama měla dvě malá vlčata, právě se je chystala odstavit od mléka a naučit na maso.

S uzlíčkem v tlamě vběhla do nory pod padlým smrkem. Chlapeček ve tmě vyvalil oči. V noře bylo horko a páchla pižmem divokých šelem. Vlčice chlapce položila. Vlčata se k němu hrnula, dostala neodolatelnou chuť tu věc očichat a olízat. Matka však jedno po druhém popadla za kožich a vynesla ven. Odklusala s nimi hluboko do lesa, kde je upustila. Vlčata v nezvyklém prostředí kňučela, ale jejich matka, která by za ně ještě před půl hodinou položila život, se bez jediného ohlédnutí rozběhla zpět k noře. Zemřou hlady nebo je sežerou jiní predátoři, ale to jí bylo lhostejné, nyní měla nový smysl života. Netušila jak nebo proč se jí v hlavě uhnízdil. Musela chránit a zbytky mléka krmit lidské mládě, na tom jediném nyní záleželo.

Nemohla tušit, že nad ní neustále krouží vážka, která z ní nespustí své elektronické oči.

Dítě odkojené vlčicí – Toně by ten paradox připadal nadmíru podezřelý.

5

Aaronson se dotkl kůry a vzhlédl ke koruně. Byla nesmírně vysoko, její větve se proplétaly s dalším stromem a jeho zase s dalším. Padesát metrů nad zemí tvořily spletené koruny neprostupný zelený strop. Připadal si jako v katedrále, kterou stvořila sama Velká matka. Kmen měl obvod dobrých deset metrů, ale ani zdaleka tady nebyl tím největším.

„Jak to tady mohlo tak rychle vyrůst?“ ozvalo se za ním. Dvacet nejschopnějších mužů, které na tento podnik vybral, postávalo v úctyhodné vzdálenosti od předělu mezi starým a novým světem – mezi vyprahlou polopouští a divokým pralesem. Všichni měli pro jistotu nasazené roušky.

„Nemyslím, že to tu vyrostlo,“ řekl zamyšleně Aaronson.

„Tak kde se to tu vzalo, šejku?“

„Vypadá to, že se to tu prostě… objevilo.“

Linie mezi oběma světy byla ostrá a zřetelná, jako podle pravítka. Kmeny některých stromů jí byly dokonce rozříznuté v půli – od země až po vysokou korunu. Na čerstvém dřevě se třpytily kapičky mízy. Vypadaly, jako by je rozčíslo laserové dělo, jenže takové zbraně dnes už nikdo neměl, ty poslední zmizely spolu se žoldnéřskými armádami v krvavých kataklyzmatech minulého století.

Když Aaronson vyrůstal ve slumu, říkalo se, že se příroda vzpamatovává. Že se Velká matka nad lidmi ustrnula a opět jim vrací životadárnou půdu. Parlament šiřitele těchto řečí nechával zmizet, přesto se v následujících třiceti letech opět začaly objevovat rostliny, betonové stěny pyramidy obrůstaly popínavé výhonky a výnosy outdoorů se zvětšovaly natolik, že mezi sebou začali obchodovat. Ale vzduch byl stále horký a nezdravý a jen blázen by chtěl opustit bezpečí města. Aaronson se ohlédl. V mlžném oparu se tetelila Ile Defrance. Město připomínalo spíš prastaré zvětralé pohoří než pyramidu. Mělo základnu širokou pětadvacet kilometrů a špičku, kde žili šlechtici Parlamentu, v půlkilometrové výšce nad okolním terénem. Pomyslel na deset milionů jejích obyvatel.

Jak zareagují, až zjistí, že se den pochodu od města nachází panenská příroda? Jak zareaguje Parlament?

„Šejku!“ zašeptal jeden z jeho mužů a kuši namířil mezi stromy.

Podíval se do přítmí lesa. Stálo tam asi metr vysoké zvíře. Větřilo tmavým čumákem a prohlíželo si je velkýma očima.

„Mám to zabít?“ Aaronson zavrtěl hlavou.

„Co když nás sežere?“

Zvíře už dál nehodlalo pokoušet štěstí, hbitě se otočilo a odskákalo do bezpečí lesa. Aaronson ještě zahlédl krátký ocásek a bílou skvrnu na zadečku. Nepřipadalo mu jako masožravec, přesto si úlevně oddechl. Jeho první setkání s divokým zvířetem. Možná vůbec první takové setkání po dlouhých staletích…

Bylo to něco jiného než pozorovat naklonované zrůdičky šlechticů, které měly beztak krátkou životnost a v divoké přírodě by nepřežily ani den. Tohle zvíře muselo o život a o potravu bojovat od svého prvního dne. Obdivoval to, možná proto, že mu to připomínalo jeho vlastní mládí.

Muži sklopili kuše. Aaronson se dožadoval pušek, kterými podle městské legendy disponovala Garda. Hussain ho odbyl, že v pyramidě už dávno žádné střelné zbraně nejsou. Pravděpodobně měl pravdu, žádnou totiž nedokázal sehnat ani šejk Syndikátu se svými nevyčerpatelnými zdroji.

„Vyrážíme,“ rozkázal a jako první vkročil do lesa. Po krátkém zaváhání ho jeho muži následovali.

Aaronson nebude pokoušet jejich odvahu a před setměním z lesa zase vyjdou. Přenocují na známé prašné půdě, dostatečně daleko od tohoto zázraku. Ke stanování pod korunami stromů se je pokusí přemluvit až třetí čtvrtý den výpravy. Rád by zjistil, jak hluboko les zasahuje.

Deset kilometrů? Dvacet? Nebo dosahuje až k Průlivu?

6

Začal prosinec. Bez ohledu na to, že v Novém Římě stále vládlo teplo jako na jaře, zdobily Toňa se Serenou vánoční stromeček a pokoušely se ovládnout emoce, Viktor se snažil ukojit touhu po vzrušení a vyzval na souboj smečku lvů, Laudonovi se pod rukama rozpadala vláda nad Toskánskem a sicilský chalífa se právě rozhodl, že podnikne nájezd na pobřeží Itálie…

Na levém břehu Dunaje se mezitím v nitru hlubokých hvozdů starala vlčice o své podivné mládě.

Už jej odstavila od mléka a začala krmit natráveným masem. Přispívaly také vážky, nejenže odháněly predátory – fyzicky i mentálně –, ale do nory nosily larvy a červy bohaté na protein, které ještě za letu cupovaly malými ostrými nožkami.

Růst dítěte se ještě o něco zrychlil; musel – chlapeček neměl času nazbyt. Růst mu však způsoboval neustálou bolest, kterou již přijal za součást života. Nora začínala být těsná, a protože ani vážky netušily, jaká bude ve střední Evropě nadcházející zima, rozletěly se po okolí, aby našly nové hostitele.

Chlapeček si začal uvědomovat sám sebe. Co jiného také měl v páchnoucí temnotě dělat? Věděl, že má nějaký úkol; že bolest, která provází jeho krátký život, má jistý účel. Vzpomínky zatím jen vyplouvaly na povrch jako útržky vzdáleného snu.

Vážky se vrátily a na podprahové úrovni vydaly signál. Vlčice, aniž by tušila proč, uchopila do zubů zbytky sondy, do níž bylo dítě zabalené, a vysoukala se s ním ven. Chlapec se po deseti týdnech opět objevil na denním světle, které ho donutilo křečovitě zavřít oči. Na tento nový svět přišel teprve před třemi měsíci, velikostí však odpovídal desetiměsíčnímu batoleti. Vyčerpaná vlčice s ním měla plné zuby práce. Táhla ho kapradím a jehličím, kam jí podvědomí určovalo. Konečně ho odtáhla na určené místo, naposledy mu olízla tvář a dezorientovaná a zmatená odběhla zpět do lesa. Její role právě skončila.

Klouček opatrně otevřel oči a zvědavě si prohlížel jehličnaté větve vysoko nad hlavou. Les voněl a hýbal se životem, v kruhu kolem dítěte se na kmenech stromů usadily vážky. Po nějaké době se ozvaly kroky. Chlapcovy velké černé oči se odtrhly od tančících větví a podívaly se tím směrem. Brzy se v jeho zorném poli objevily dva stíny. Zarazily se. Jedna postava si vedle uzlíčku klekla a chlapcův výhled na koruny stromů nahradila široká dívčí tvář. Roztáhla se do úsměvu.

I chlapeček se usmál a ukázal první mléčné zuby.

Sklonila se nad ním druhá, o něco starší žena. Obě se nad dítětem rozplývaly a při tom se ostražitě rozhlížely. Zajímalo je, kde se tu samo vzalo, ale přeci ho tu nenechají! Nalézt zdravé dítě, ještě k tomu chlapce, musí být dar nebes.

Naposledy se rozhlédly, starší z nich si posunula otep suchého dřeva na záda a dítě opatrně zvedla. Cestou zpět obě přidaly do kroku.

Vážky nad jejich hlavami se tiše vznesly. Zasahovat do lidského podvědomí musely mnohem jemněji, současně však nekompromisně hlouběji, člověk přeci jenom není vlčice nebo medvěd větřící snadnou kořist.

Chlapec si prohlížel umouněné obličeje, zplstnatělé vlasy stažené do ohonů a barevné korálky, které ženám poskakovaly na krku. Ta starší mu pohled láskyplně vracela.

Mohlo to být horší, mnohem horší, napadlo ho.

7

V okamžiku, kdy se na Foru Romanu Severus poprvé podíval do Toniných modrých očí (a přitom se snažil ovládnout šok z pětimetrového stříbrného monstra), se za Aaronsonem zavřela obrovská ocelová vrata, jejichž masivní čepy se skřípotem zajížděly do betonové zdi. Jeho muži, kteří čekali na širokém honosném schodišti vedoucím z Parlamentu, se zvedli a následovali ho jako stín.

Na schodech seděly hloučky lidí, někteří hráli kostky nebo karty, jiní prostě jen lelkovali a probírali nejnovější drby. Nějaká věštkyně za ním křikla, že mu vyloží budoucnost, prý bude veliká.

Přestože tohle byla rasově otevřená zóna, lidí své barvy kůže tu moc neviděl. Odstín pleti průměrného obyvatele Ile Defrance osciloval mezi olivovou a ebenově černou, po růžolícím bělochovi se světlými vlasy a modrýma očima se mnoho z nich fascinovaně ohlíželo. Aaronson tuto fascinaci ještě podpořil zářivě bílou hedvábnou košilí, která byla stejně vzácná jako barva jeho kůže. Na druhou stranu jeho exotický vzhled lákal ženy a dívky. Ty jediné by se daly označit za slabost velkého šejka Syndikátu.

Když konečně sešel široké schodiště, vydal se přes rozlehlé Náměstí Věže. Se svými šesti sty metry na délku a kilometrem na šířku bylo zdaleka největší ve městě. Dominovala mu pětatřicet metrů vysoká věž. Podíval se na ocelovou, staletími pokroucenou stavbu, kterou držely pohromadě jen silné vrstvy silikonu. Její špice dosahovala až ke kupolovitému stropu náměstí.

Věž prý bývala svého času nejvyšší stavbou světa. Její zbytek je pohřbený v nižších patrech v tunách betonu; tam, kde překážela, byla jednoduše rozřezána. Jen její vrchol šlechta zachovala jako vzpomínku na slavné město Paříž, na jehož základech vyrostl městský stát Ile Defrance.

Náměstí pulzovalo životem. Zvuky a hlasy tisíců lidí se slévaly do jednolitého hukotu, který se odrážel od vysokého stropu. Davem se proplétali klusající rikšové, kupci vychvalovali své zboží, ve Wok pánvích voněly smažené kobylky, tuční červi nebo sladké nožičky pavouků. Své služby zde nabízeli věštci, lichváři, pouliční tatéři, skořápkáři a sázkaři. Směnárníci vykukovali ze svých plastových kukaní, pouliční šarlatáni vychvalovali lektvary lásky nebo léky proti uřknutí vyrobené z kdoví čeho, felčaři nabízeli čištění uší a opravy chrupu. Občas stál v davu prorok na bedně, před níž ležela miska na milodary, a blahořečil svého boha – Alláha, Ježíše nebo Santu. Jen kněží Velké matky tohle neměli zapotřebí, sídlili v honosném chrámu v severovýchodním rohu náměstí. Právě tím směrem se Aaronson vydal.

Míjel pódium, na kterém právě probíhala jakási pornofraška a kde přihlížející diváci hlasitě komentovali velikost pyje jednoho z herců. O kus dál se mim pokoušel dostat z neviditelné krabice, kouzelník předváděl své triky a z úst vyndával jeden míček za druhým. V malém loutkovém divadle se odehrávala parodie na Parlament a loutkoherec se co chvíli ostražitě rozhlédl, zda neuvidí hlídku Gardy…

Kdosi do Aaronsona nechtěně vrazil a otočil se s kletbou na rtech. Když však zahlédl šlahouny tetování, které Aaronsonovi vykukovalo z límce košile, zavřel pusu a klidil se z cesty. Každý ve městě věděl, co to tetování znamená.

Než šejk Syndikátu vstoupil do chrámu Velké matky, naznačil svým mužům, ať počkají venku.

Chrám byl tmavý a tichý. Uprostřed kupole zel kruhový otvor, jímž dopadalo světlo na hlavní svátost – na prastarý suchý kmen stromu, který před staletími rostl venku. Velekněz na něj již čekal. Oba muži si podali ruce jako rovnocenní partneři. Velekněz tu Aaronsonovu podržel trochu déle a prohlížel si složité tetování na prstech a na hřbetě ruky. Pak ukazováčkem druhé ruky odhrnul lem rukávu košile.

„Zkoumáte, zda jsem to skutečně já, muftí?“

Velekněz přejížděl pohledem jeho ruku, jako by pod rukávem sledoval spirálu, která se složitě kroutila okolo předloktí, přes biceps na rameno, aby vykukovala z límce sněhobílé košile.

Měli ji všichni členové Syndikátu. Většinou bývala plná obrazců, které vyprávěly životní příběh jejího majitele, kolik milionů vydělal, kolik lidí zabil… Mladí kluci nosívali rukávy vyhrnuté, aby každý viděl, co všechno již dokázali. Čím delší spirála byla, tím byl její nositel mocnější. Jediný Aaronson ji však měl tak dlouhou, že mu dosahovala až na krk.

„Vím, kdo jste, pane Aaronsone. Také vím, co mi nesete. Jen jsem se ještě nikdy nesetkal se samotným šejkem.“ Odmlčel se a podíval se mu do očí. „A také jsem se dlouho nesetkal s čistokrevným bělochem.“

„Dole ve slumech nás ještě pár zbývá,“ usmál se Aaronson.

„Dáte si kávu? Je umletá z těch nejlepších černých brouků,“ ukázal velekněz ke koberci, v jehož středu stála kouřící zdobená konev.

Prošli kolem zčernalého pokrouceného kmene. Lidé se ho pro štěstí dotýkali a modlili se k němu, ale Aaronson ho bez povšimnutí minul. Venku byly takových stromů stovky tisíc – živých a zdravých.

Oba muži se usadili na koberec. Proběhl rituál vzájemného pochlebování a současně odmítání lichotek. Pak konečně velekněz řekl: „Prý jste to viděl na vlastní oči.“

„Byl jsem tam již několikrát. Les pokrývá zemi až ke Kanálu.“

Velekněz zamyšleně pokýval hlavou. „Jsou to skutečné stromy?“ zeptal se tiše.

„Skutečné živé stromy. A žijí tam zvířata! Divoká zvířata, muftí!“

Velekněz položil hrnek, ruka se mu nepatrně chvěla. „Musím to vidět.“

Aaronson přikývl.

„Musím se přesvědčit. Dostanete mě ven?“

„Parlament sice zavřel hranice a zpřísnil kontroly, ale mám své cesty.“

„Jsou to tupci,“ píchl velekněz prstem ke stropu. Aaronson opět přikývl. „Parlament nechce ztratit moc. Dělají, že se nic nestalo. Už jsou to čtyři měsíce, a nevydali jediné prohlášení. Doufají, že to samo nějak vyšumí. Proto rozjeli propagandu, která vše popírá, a začínají pronásledovat všechny, kdo tvrdí opak. Právě přicházím odtamtud, mám to z první ruky. Ale šuškandu už nelze zastavit, lidi jsou stále zvědavější, budou chtít ven. Kdybych měl vaši podporu…“

„Bavíme se o revoluci, pane Aaronsone. Bavíme se o velezradě. Za tu je trest smrti.“

Aaronson přikývl potřetí.

Ne každého otevřený prostor, modré nebe a zelené lesy očarují tak jako jeho. Vždyť i někteří jeho muži se tam odmítají vrátit. Lidé mají ve městě jistotu potravinových přídělů, v zimě je tu teplo a neprší tady. Ne každý se bude chtít vydat do nevyzpytatelné divočiny. Ale to se týkalo střední třídy a nejvyšších pater Parlamentu. Nadpoloviční většina obyvatel Ile Defrance však žila ve stísněných kobkách slumů, kde vládla bída a násilí…

„Vezmu vás ven a sám se rozhodnete,“ navrhl Aaronson. Neměl tušení, jaká budoucnost jeho i celou Ile Defrance čeká, ale předpokládal, že ze současnosti nezůstane kámen na kameni.

8

Sever Británie pokrýval ledovec, po Skotsku se potulovali mamuti s pravěkými lovci v patácha král Æthelred I., sídlící na maličké dřevěné tvrzi z roku 682, zažaloval královnu Viktorii pro krádež trůnu. Když Jonathan odjížděl, byly soudní pře plné noviny.

Sněmovna lordů ustavila Komisi pro vyšetření jevu známého jako Přelom. Její ctihodní a tituly ověnčení členové se však zatím shodli jen na tom, že se navzájem promíchala různá staletí. Na příčinu jevu, který měl na svědomí miliony obětí, zatím nepřišli. V novinách byla populární teorie, že s tím nějak souvisí začátek nového století. Novináři však ostentativně ignorovali fakt, že nové století nezačíná rokem 1900, ale až rokem následujícím, ke kterému se již Británie nedoplahočila. Nebezpečně také sílily hlasy, že to způsobil bůh, který Britům daroval zbytek světa. Dokonce byl tak laskavý, že Angličany zbavil buranských Skotů!

Trvalo půl roku, než se vody Kanálu zklidnily natolik, aby přístavy na jihu Anglie mohly opustit první válečné lodě.

Příčinou neustále rozbouřeného moře byl zřejmě náhlý pokles Severního moře oproti Atlantiku.

Probíhaly poměrně živé diskuze, jak velkou sílu do Středomoří vyslat. Bylo pravděpodobné, že během Přelomu zmizely středomořské uhelné základny a flotila si bude muset vézt vlastní zásoby. Královské námořnictvo navíc postrádalo všechny zámořské flotily a mohlo disponovat jen Channel Fleet kolem samotných Britských ostrovů. Nikdo nevěděl, zda se odněkud nezjeví nějaký nečekaný nepřítel, a tak admiralita na první průzkumnou plavbu uvolnila jen tři lodě. Již starý a pomalý kasematní obrněnec HMS Triumph, který však měl jako poslední aktivní plavidlo Královského námořnictva ještě parní stroj kombinovaný s plachtami, a jako takový byl velmi úsporný.

Dále chloubu flotily HMS Leviathan – zbrusu nový stošedesátimetrový chráněný křižník, který měl stejnou palebnou sílu jako bitevní loď, ale byl rychlejší a úspornější.

A obě lodi bude doprovázet nákladní parník s osmi tisíci tunami paliva.

Dostat se hned na první výpravu nebylo nic jednoduchého, ale Jonathan to díky štědrým darům a přímluvám strýce u samotného ministerského předsedy nakonec dokázal.

Nyní stál na hlavní palubě Leviathanu a díky směsici pocitů plných nadšení a obav si připadal jako nějaký Cookův námořník z osmnáctého století. Žádné naivní iluze však neměl, jeho poslední dobrodružství z něj udělalo třicetiletého starce a doživotního kripla. Úkol zmapovat neznámou Evropu a obnovit impérium však zněl natolik lákavě, že u toho prostě musel být! Jeho úkolem bude zařadit do minulosti případné civilizace, na které cestou narazí.

Kupodivu převládal názor, že objeví jen minulé epochy, jako by snad Británie sklonku devatenáctého století byla vrcholem lidské evoluce. Hovořit o tom, že by mohli potkat mnohem vyspělejší civilizaci budoucnosti, bylo téměř tabu. Leviathan byl konstruován pro pobřežní operace a jako takový měl menší uhlové bunkry než jeho zaoceánští bratranci, pytle s uhlím tedy zabíraly každé volné místo na hlavní palubě, kde tvořily jakési špinavé uličky. Trochu to kazilo dojem z jinak skvělého kusu moderní válečné techniky, jakým křižník byl. K nebi čněly čtyři komíny, pod palubou hučely dva nejmodernější parní stroje, které dokázaly rozhýbat kolos až do rychlosti třiadvaceti uzlů. Třicet tři děl různých ráží, z nichž dvě největší v otočných věžích měla dostřel dvacet šest kilometrů, devět set členů posádky… To by spolu s celou rotou Královské námořní pěchoty, plavící se na Triumphu, mělo Jonathanovi dodávat pocit jistoty.

Ale proč tomu tak nebylo?

Možná proto, že během búrské války poznal, že samotná síla někdy nestačí.

Nebo proto, že se bál, že narazí na někoho z budoucnosti, proti němuž bude supermoderní Leviathan vypadat jako muzeální kousek.

9

Ve střední Itálii se u jezera Bolsena schylovalo k bitvě. Na jedné straně stál kardinál Marano se svými fanatickými milicemi, na druhé římské legie v čele s Toňou. Rychlé vítězství měla zajistit Serena ukrytá v Téčku. Jenže nikdo netušil, že se do hry zapojí napůl šílený Viktor a nakonec i sicilský chalífa Jusuf, pro kterého to bude poslední válečný akt na tomto světě.

Události světa zatím nijak nepoznamenaly život v malém sídlišti z mladší doby bronzové. Chlapec období jen odhadoval – jeho adoptivní otec měl dýku s bronzovým ostřím, kterou střežil jako poklad; takových zbraní bylo ve vesnici jen pár a všechny pocházely od kupeckých karavan.

Chlapec seděl před polozemnicí a házel jednomu ze psů klacek. Bylo to dobré cvičení, jak pro něj, tak pro psa. Jeho adoptivní matka – žena, která ho našla v lese – seděla opodál, otáčela kamenným mlýnem a mlela zrno pocházející z maličkého políčka. Usmála se na něj. Ale byl to úsměv zamyšlený a opatrný.

Chlapci byli vždy cennější než dívky. To byl možná jediný důvod, proč ještě neskončil pohozený v lese, kde by si ho vzala divá zvěř. Kluk totiž vzbuzoval nezodpověditelné otázky.

Navíc se začínal rýsovat jeho odlišný vzhled.

Když ho matka našla, byla přesvědčená, že mu ještě není ani rok. Avšak nyní – o čtyři měsíce později – již vypadal na dva. Na začátku zimy se sotva batolil po čtyřech, teď byla polovina jara a chlapec chodil, a dokonce i mluvil.

Ne, že by z primitivní řeči vesničanů byl nějak nadšený, ale naučit se ji považoval za nezbytné pro přežití.

Hodně jedl a polovinu dne prospal, zbytek času trávil hrou se psy nebo jen tak zahloubaně posedával a prohlížel si okolí. Matka si o něj dělala starosti, ale chlapec prostě jen střádal energii. Rychlý růst ji spotřebovával ve velkém a spánek byl nejlepší lék na bolest natahovaných šlacha prodlužujících se kostí. Stejně neměl chuť hrát si s dětmi jejich přihlouplé hry. Zaprvé bylo jeho tělo příliš křehké, za druhé musel přemýšlet a plánovat.

Z mlhy podvědomí se mu vzpomínky vynořovaly jen pozvolna. Z paměti už dokázal vydolovat obrázky místa, odkud pocházel; pomalu se mu skládal smysl cesty a brzy si již vzpomene, co tady vlastně hledá. Zatím to jen nejasně tušil.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho matka.

Chlapec zvedl hlavu a věnoval jí co nejmilejší úsměv. Utřel si přitom slinu na bradě. Zřejmě nějakou dobu jen tak civěl do prázdna a přemýšlel, a to chlapci jeho věku obvykle nedělají.

„Nedal by sis něco na zub, Nalezený v kapradí?“

Uvědomil si, že mu opět kručí v břiše, a přikývl. Nalezený v kapradí nebylo špatné jméno, ale bylo jen dočasné. Na to pravé si zatím nedokázal vzpomenout, jen tušil, že začíná na L.

„Jak se dnes máš, kluku?“ zahřmělo nad ním.

Chlapec zaklonil hlavu a zamžoural do jarního slunce. Tyčil se nad ním Kančí zub – nejsilnější muž sídliště. Člověk, který místo plahočení se na polodivokých políčkách trávil celé dny v lese a ostatním zpestřoval stravu divočinou.

„Koukni, co pro tebe mám,“ muž si k chlapci přiklekl a podával mu maličkého koníka vyřezaného z kosti.

Ten muž ho měl skutečně rád. Částečně z vlastní vůle, částečně z vůle vážek, které neustále hlídkovaly v korunách stromů nebo pod slaměnými doškami. Zřejmě by bylo vhodné náklonnost opětovat, a tak se chlapec pro koníka nadšeně natáhl a s úsměvem s ním naznačoval běh.

„Jednou z něj bude velký lovec,“ prohodil Kančí zub k matce.

Patrně se domníval, že když takhle rychle roste, musí brzy zákonitě všechny okolo přerůst. „Jen musíš baštit víc masa,“ zachechtal se a prstem ho píchl do kostnaté ručky.

Nemohl tušit, že chlapec se dospělosti nedožije. Pokud tedy půjde vše podle plánu…

„Děkuju, Kančí zube,“ usmál se chlapeček nevinně a velkému muži zvlhly oči.

Byl sám, dceru prodal kupecké karavaně a dva synové a obě jeho ženy již zemřeli. Bylo to dobře, chlapec ho bude ještě potřebovat. Kančí zub vstal, a aby zakryl rozpaky, podrbal nejbližšího psa po hlavě.

Také na psy dohlížely vážky. Kohokoli, kdo by chtěl chlapci ublížit, by roztrhaly na kusy…

„Tak pojď, ty válečníku,“ zvedla ho matka a odnášela do společenského domu, kde se vařilo. Chlapec se díval na široká záda odcházejícího lovce a říkal si, že společně brzy vyrazí na cestu. Času totiž nebylo nazbyt.

Najednou mu hlavou blesklo jedno slovo. Zachechtal se.

„Copak je tu k smíchu?“ podivila se matka.

„Ale nic,“ smál se chlapec.

Až na to, že jsem si vzpomněl na jméno. Lee! Jmenuju se Lee!

10

Viktor se prodíral bahnem na dně jezera Bolsena a přemýšlel, zda ještě někdy uvidí denní světlo, Toňa na palubě Jusufova trajektu sledovala blížící se Téčko a odvážila se zadoufat ve svou záchranu…

A Ali Aaronson poprvé v životě viděl jaro.

Pokud existuje Věčná zahrada, musí vypadat nějak takhle!

Les voněl a kypěl životem, větve šuměly ve větru a keře a květiny bzučely, jako by byly živé. Podle outdoorů tak prý včely oplodňují rostliny. Aaronson někde četl, že zmizení včelstev před pěti stoletími bylo jedním ze spouštěčů Velkého vymírání.

Outdoorové se rychle přizpůsobovali. Toto nebyl jediný les, který se objevil. Směrem na západ a na sever jich přibyly stovky kilometrů čtverečních. Dokonce před nimi ustoupilo i moře a Kanál se zúžil. Ještě před objevením lesů kněží tvrdili, že lidé žijící venku jednou opět převezmou otěže dějin. Že se s tím, jak se příroda vzpamatovává, přesune život opět pod širou oblohu. A to v té době ještě šedohnědé nebe stěží propouštělo sluneční světlo, zuřily prašné bouře a horký vzduch se dal sotva dýchat.

O to snadnější by to mělo být teď. Aaronson zvedl hlavu a podíval se na nadýchaná bílá oblaka plující po modrém nebi. Těžko uvěřit, že ta barva není umělá, že je skutečná.

Svět se od základu změnil, ale v Ile Defrance se na to kvůli cenzuře a zavřeným hranicím zapomínalo. Zvěsti o nových lesích a čisté přírodě, která se zde před deseti měsíci objevila, se pozvolna stávaly báchorkami. Parlament odváděl pozornost soutěžemi, které slibovaly účastníkům milionové výhry nebo krutou smrt, anebo pornodivadelními představeními, jež byla stále bizarnější. Zrekonstruoval prastaré vodní lázně a opět je otevřel veřejnosti, znovu povolil lidová fotbalová utkání, která kvůli nepokojům před několika lety zakázal…

Současně však zavíral nezávislé školy, pouliční kazatele a každého, kdo si otevřeně dovolil mluvit o světě venku. Agentů tajné policie bylo v ulicích tolik, že i Aaronson ztrácel přehled.

Parlament také hlasitě připomínal, že má pod kontrolou Elektřinu. Samotný Reaktor mělo sice na starost Bratrstvo

Jádra, které mělo být nezávislé, avšak jeho členové pocházeli výhradně z urozených rodin Parlamentu. Kdyby tedy došlo na nejhorší, šlechta mohla uvrhnout vzpurné čtvrti do mrazivé temnoty.

Jediný, kdo se dál odvážil šířit pravdu, byl velekněz Velké matky. V chrámu kázal o neposkvrněném světě, jejž nám Gaia dala; o světě, který čeká, až se staneme jeho součástí. Mše bývaly narvané k prasknutí a na kázání se nehrnuli jen chudí lidé ze slumů, ale také střední třída. Parlament proto začal účastníky mší zatýkat, ale velekněze samotného se zatím dotknout neodvážil.

A lidé ze spodních pater dál utíkali ven.

Úzké uprchlické stezky vinoucí se na samém dně pyramidy – v místech, kde bývaly prastaré ulice Paříže – měl pod kontrolou Syndikát. Aaronson si za převádění účtoval nemalou částku, kterou uprchlíkům často na vysoký úrok půjčoval. Nechal postavit vesnice, které spolu s půdou přistěhovalcům pronajímal. A nové vesnice, hlavně zpočátku, byly na pašovaných zásobách závislé, což přinášelo další zisky. Aaronsonovo panství tak pomalu rostlo.

To se ze začátku nelíbilo outdoorům – původním domorodcům, kteří venku žili již celé generace a ještě před objevením lesů a vyčištěním oblohy dokázali pěstovat zakrslé plodiny a domestikované krysy. Aaronson musel vyvinout značné úsilí, aby se starousedlíci do přistěhovalců nepustili. Outdoorové však nedrželi při sobě a pro Aaronsona bylo snadné mezi rozhádané klany vrazit klín. Nakonec pomocí hrozeb, úplatků a slibů docílil toho, že obě skupiny začaly spolupracovat a jedni od druhých se učit.

Proč tohle všechno vlastně dělal? Ano, rozšiřoval své impérium i mimo hranice města (a mimo dosah Parlamentu), ale v Ile Defrance měl postavení, které mu zajišťovalo mnohem pohodlnější život. Uprchlická vlna sice přinášela značné zisky, které však nevyvažovaly rizika. To si uvědomovali někteří sebevědomější členové Syndikátu a Aaronson již musel potlačit pokus o své svržení.

Tak proč tohle všechno?

Protože tohle je naše budoucnost. Moje budoucnost… A protože se mi venku zatraceně líbí!

Před stoletím Evropou táhly hordy směrem na Londýn – na poslední skutečně bohatý a prosperující městský stát. Hordy cestou napadly i Ile Defrance, všechna patra kromě opevněného Parlamentu dobyly a vyplenily. Některé kmeny se nakonec v pyramidě usídlily – tak se do města zřejmě dostali i Aaronsonovi předci. Potom se Ile Defrance před okolním světem opět uzavřela, takže nyní nikdo pořádně nevěděl, zda kupecké karavany přicházející po souši i po řekách patří do jejich světa, nebo do světa hlubokých hvozdů, který se tu před necelým rokem zjevil. Aaronson by sázel na to druhé. Zrovna dnes připluly lodě ze severu. Aaronson na ně čekal uprostřed hvozdů, jimiž protékala široká řeka, jíž domorodci říkají Oi-sé. Návštěvníci připluli na dlouhých veslových člunech s vyřezávanými hlavami draků na přídi. Jednalo se o šlachovité vousáče v drátěných košilích, ozbrojené sekerami a kulatými štíty. Pár z nich však mělo kožené vesty (z opravdové kůže mrtvých zvířat!) se složitými nápisy na zádech. Tito muži měli složitější a barevnější tetování a drželi (dle jejich tvrzení) opravdové střelné zbraně. Pokud by došlo na boj, netušil, zda by kuše, palcáty a mačety proti jejich železným zbraním stačily. Musel by se spolehnout na těch pár plamenometů, které Brigády Syndikátu měly.

Vikingové, jak seveřané sami sebe nazývali, však přišli obchodovat.

Aaronson byl právě uprostřed zajímavého a značně poslepovaného rozhovoru s vikingskými vůdci a pokoušel se vyzvědět víc o puškách – brokovnicích –, které měli na klíně. Vikingové se mu začínali líbit, asi nejvíc se mu líbila jejich bílá kůže, světlé vlasy a modré oči. Připadalo mu, že se setkal se vzdálenými příbuznými.

Do improvizovaného tábora se přiřítil jeden z jeho lidí a zadýchaně se uklonil: „Šejku! Dav vtrhl do svatyně Velké matky. Odvlekli muftího uprostřed kázání!“

Obchodování s Vikingy provázelo popíjení pálenky, a tak šejkovi jeho slova zprvu nedocházela.

„Předali ho Gardě, která ho někam zašila. Někdo říká, že bude velký proces, někdo zase, že už je muftí po smrti.“

Aaronson rychle vystřízlivěl. Nepochyboval, že dav byl koordinován tajnou policií.

Přijít to muselo, ale teď bylo ještě příliš brzo!

Plán na převzetí moci v Ile Defrance byl sice připravený, byla to však jen teorie. Aaronson netušil, jak by fungoval v praxi. Zda by se za něj skutečně postavili velitelé Gardy, které celé roky uplácel. Zda by se kapitáni slumů neotočili proti němu. A zda by dokázal přesvědčit rodiny Hussainů a Nguyen-Berrietzů, aby převrat posvětily…

Nestal jsem se obětí vlastní ctižádosti?

Posel se k němu naklonil a zašeptal: „Mám zprávu od Jean-Paula Hussaina, šejku. Máte se vrátit do města, prý se s vámi potřebuje setkat.“

Není tohle past? Chtějí mě zlikvidovat, nebo mi vyslovit důvěru?

Podíval se na Vikingy, kteří ho zaujatě sledovali. Usmál se na ně: „Jste válečníci?“

Po chvilce gestikulování a překládání muži sedící proti němu prudce vstali a hrdě se bušili do prsou. Ano, jsou válečníci! Každého, kdo by to zpochybňoval, rozsekají na kusy! Aaronson je nejprve musel ujistit, že o jejich odvaze nepochybuje, teprve pak mohl pokračovat: „Chci učinit spojenectví. Chci se sejít s vaším králem a udělat mu nabídku.“

Opět dohadování a divoká gestikulace. Někteří z nich – ti v kožených vestách s brokovnicemi – mluvili řečí velmi podobnou londýnštině, a ta se zase tolik nelišila od gerniš, kterou částečně ovládal Aaronson.

Když Vikingové pochopili, radili se mezi sebou, nakonec přisvědčili, že budou jeho nabídku tlumočit králi a že se sejdou na stejném místě přesně za měsíc. Muži ve vestách vytáhli malý kalendář ze skutečného papíru a pro jistotu ukazovali na datum.

Dohoda byla uzavřena a bylo nutné důsledně ji zapít kořalkou.

Aaronson se s Hussainem sejde, ale nebude to v Parlamentu – už neměl jistotu, že by se z něj vrátil živý. Setkají se na neutrálním území. Pokud ještě někdy do Parlamentu vkročí, tak pouze jako dobyvatel.

11

Léto vrcholilo a pozvolna se překlápělo do své druhé poloviny.

Toňa právě přihlížela triumfálnímu průvodu na počest vítězství nad sicilským chalífátem. Její sok a ctitel (sám v tom neměl příliš jasno) Severus se zatím v Ilýrii připravoval na nadcházející občanskou válku.

A Lee rostl jako z vody.

Ostatní obyvatelé sídliště začínali na jeho adoptivní rodinu koukat skrz prsty a jeho nový otec ho za to začínal nenávidět, matka ho měla sice ráda jako vlastního, ale i ona se z něj cítila celá nesvá. Jediný, kdo ho miloval bez výhrad, byl Kančí zub. A jeho náklonnost už ani vážky nemusely nijak horlivě podporovat.

Otec nakonec požádal radu starších o rozhodnutí, co má s tím cizokrajně vyhlížejícím dítětem, které rostlo třikrát rychleji než ostatní, vlastně dělat. Leeho se zastal Kančí zub. Rozhodnutí bylo velmi těsné, ale díky Zubově přímluvě a enormní snaze všech vážek nakonec mohl chlapec zůstat.

Kančí zub ho brával do lesa. Lee již vypadal na tři roky, byl však vyzáblý a slabý. S politováním zjišťoval, že jeho plíce prostě nejsou s to zvládnout delší přesun, že svaly na nohou ho daleko neunesou a Kančí zub ho většinou na zpáteční cestě musel nést. S tím vším počítal (již si nejasně vzpomínal, jak probíral všechny možné eventuality svého pobytu na této verzi Země), přesto to bylo značně iritující.

Kančí zub miloval les, miloval lov. Všemu se ho snažil naučit. A chlapec byl učenlivý žák. Již uměl stopovat zvěř, věděl, které bobule a byliny jsou jedlé nebo hojivé a které ho naopak můžou zabít. Lovec mu dokonce vyrobil i maličký luk, ale Lee vůbec nedokázal natáhnout tětivu.

Bylo odpoledne, les voněl rozpáleným dřevem a jehličím, ozývala se kukačka a kdesi do kmene bušil datel. Kančí zub nesl chlapce na zádech v kožené sedačce, kterou si k tomu účelu vyrobil. U pasu se mu houpali dva ulovení bažanti.

Najednou se zarazil a zůstal zkoprněle stát.

Lee zpozorněl a přes Zubovo rameno upíral do zeleně velké černé oči. Nic neviděl, ale Kančí zub velmi tiše rozvazoval popruh držící sedačku a pouštěl ho na zem. S pohledem upřeným kamsi mezi stromy mu naznačil, ať se drží za ním. Leemu se to moc nelíbilo. Kdyby Kančí zub viděl jelena, nevypadal by tak vyděšeně.

Pak se před nimi něco pohnulo. Něco obrovitého. Zvedl se veliký temný stín.

Medvěd.

Zvíře spadlo zpět na přední a vyřítilo se na ně.

„Utíkej!“ zařval Kančí zub a napřímil před sebe oštěp s obsidiánovým hrotem.

Sice tu byl od toho, aby za něj případně položil život, ale ne teď! Ne takhle!

Řítila se na ně chlupatá hora svalů a Lee cítil, jak mu povolily svěrače a stehna mu zalévá teplá moč.

„Zmiz!“ zařičel Zub, poklekl na jedno koleno a zapřel oštěp do země.

Jenže Lee se ani nehnul, místo toho se zoufale podíval do korun stromů.

Medvěd se zastavil dva metry od nich, opět se postavil na zadní. Byl to obrovitý kus, starý samec. Máchal před sebou předními tlapami s dlouhými drápy a zařval, až mu od tlamy odlétly sliny. Pak opět spadl na přední a Lee cítil, jak se země otřásla. Natahoval k nim hlavu s masivními lícními svaly a větřil.

„Až se na mě vrhne, utíkej,“ zopakoval Kančí zub a dál klečel, připravený na střet.

Lee by daleko stejně neutekl, znovu se podíval nahoru ke korunám a pak se postavil vedle lovce.

„Co to děláš?“ vyjevil se Zub.

„Nehýbej se,“ řekl tiše a natáhl před sebe hubenou ručku.

Medvěd opět zavětřil a udělal opatrný krok vpřed.

„Hlavně ho teď nebodni,“ nabádal Zuba a vyšel medvědovi naproti.

Medvěd se natáhl k jeho dlani a zhluboka zafrkal.

„Co se to děje?“ zakňoural nešťastně lovec, ale naštěstí se ani nepohnul.

Medvěd se dotkl Leeho dlaně, jeho vlhký čumák se mu do ní ani nevešel.

Pak zvíře udělalo něco naprosto neočekávaného. Obrovské tělo se svalilo na bok, až sebou Kančí zub úlekem trhnul. Lee k němu došel a začal ho oběma rukama drbat na prsou. Medvěd natáhl hlavu dozadu, přivřel oči a slastně zamručel.

„Ach, bohové,“ zaskučel Kančí zub a v posvátné úctě padl i na druhé koleno.

Lee si na medvěda lehl a zabořil se do jeho huňatého kožichu. Drbal ho dlouhými tahy na břiše a medvěd to komentoval souhlasným bručením.

Chlapec se otočil na vyjeveného Zuba a s dětskou nevinností se ho zeptal: „Můžu si ho nechat?“

Opět se podíval nahoru a konečně spatřil jednu z vážek, které zpracovávaly medvěda už nějakou chvíli před tím, než ho Kančí zub vůbec zahlédl.

12

Výsadkový člun se blížil k pláži. Jonathan se nervózně ohlédl po HMS Triumph, který je dotáhl tak blízko břehu, jak jen mu to ponor dovoloval. Za ním, na otevřeném moři, se rýsovala železná masa křižníku.

Námořníci v pravidelném rytmu zabírali vesly, příslušníci Královské námořní pěchoty drželi pušky v pohotovosti a sledovali břeh. Jonathan odmítl důstojnický post a cestoval pouze jako civilista. Přesto si na výpravu vzal revolver. Podvědomě si sáhl k pasu, aby se ujistil, že je v pouzdře. Slunce pražilo a promočená košile se mu lepila na záda. Alespoň si v duchu blahořečil, že si vzal svůj americký klobouk. Člun se na vlnách zvedal a zase klesal, začínalo mu být zle.

Konečně dno zaškrábalo o písek. Námořníci složili vesla, skočili do vody a čluny vytahovali na pláž, pěchota zaujala obranné postavení.

Baleárské ostrovy byly jejich další zastávkou. Pobřeží Mallorky zprvu vypadalo liduprázdné, pak hlídky v koších spatřily nápis na jednom ze svahů. Z poskládaných kamenů tam leželo slovo HELP.

Jonathan se vyškrábal z člunu, sáhl na dno pro svou hůl a těžkopádně se brodil pískem. Několik vojáků ho útrpně sledovalo. Věděl, že se jim hlavou honí otázka, proč se s nimi vyloďuje kripl. Odpověď byla snadná – měl akademický titul z historie (i když čestný), a navíc se vylodit chtěl. A komodor MacDonald, který flotile velí, bere jeho přání velmi vážně. Koneckonců Jonathanův peněžní dar na expedici byl nezanedbatelný…

Na úzkou zátoku se z obou stran tlačily skály, jejichž vrcholy byly posázené bílými domky. Nikde se však nic nehýbalo, žádné jásající davy, které se chtěly nechat zachraňovat. Stále víc to vypadalo jako past. Flotila stála u ústí zátoky a děly jistila výsadek. Podle Jonathana mohla být třeba klidně na Měsíci a vyšlo by to nastejno.

První četa si vzala pravé křídlo, druhá levé. Třetí kryla postup středem. Za nimi kráčela skupinka civilistů – malý vědecký tým, který měl pomoci určit období.

Jenže to nebude lehké, říkal si Jonathan. Leda by někdo z nás někdy navštívil budoucnost.

Na pláži se povalovaly pestrobarevné slunečníky, lehátka, barevná šlapadla. Vše se zdálo opuštěné před několika týdny. Spousty předmětů nedokázali vůbec identifikovat. Namáhavě se sehnul a z písku vytáhl jakousi lesklou černou destičku.

„Co to má být?“ zeptal se tiše Howard Carter, nejmladší člen výzkumného týmu, se kterým se Jonathan velmi spřátelil. Částečně proto, že měli společnou vášeň pro archeologii. Howard vzal mezi prsty dráty zakončené kuličkami. „Nejsou to sluchátka?“

„A co bys chtěl poslouchat?“ zeptal se Jonathan. „Co by se tak mohlo do takové placky vejít?“

„Hm… Samsung. Říká ti to něco?“

Zavrtěl hlavou. Anglicky to rozhodně neznělo.

Howard se sehnul pro další. „Tahle má vzadu stříbrné nakousnuté jablko…“ Hodil to do vaku k ostatním předmětům, které na pláži sbírali. Leželo zde mnoho barevných lahviček z vulkanizovaného kaučuku. Anglické nápisy oznamovaly, že se jedná o opalovací krémy s různým faktorem ochrany. Proč by někdo chodil na slunce a mazal se přitom krémem jako ochranou proti jeho záření? Nebylo snad jednodušší schovat se pod slunečník?

Jonathan ani Howard již nepochybovali, že se jedná o budoucnost. Kde však byli všichni ti lidé, kteří se zde podle všeho celé dny slunili a zároveň se báli, že se spálí?

Průzkumná jednotka opatrně prošla pláží směrem k městečku. Jonathanova hůl se bořila do písku a zmrzačenou nohou za sebou vyrýval brázdu. Pláž naštěstí po chvilce přešla v dlážděné náměstíčko, po obou stranách stály domky s bílými fasádami, jejichž přízemí sloužila jako kavárny, hospůdky nebo obchody, kde se prodávaly míče, lehátka, nafukovací delfíni, brýle pod vodu… vše vyrobené z tenkostěnné tvrzené pryže. Zaráželo ho, že tak skvělý materiál používali k výrobě takových hloupostí.

Elektrifikován byl úplně každý dům, každá hospůdka a krámek, což bylo samo o sobě fascinující. Všechny vývěsní štíty byly napsány v angličtině. Znamenalo to tedy, že Baleáry byly opět součástí impéria?

Fenomén Přelomu doprovázely silné vichřice, někde i tornáda. Silné větry trvající několik týdnů by jistě lehké slunečníky ani markýzy neustály, nemluvě o nafukovacím harampádí poskládaném na regálech. Někdo zde evidentně uklidil, a dokonce ještě nějakou dobu v poklidu žil. Náměstíčko bylo upravené a barevné, na každém rohu zahradní restaurace se stolky s ubrusy, na stolcích hrnečky, a v některých dokonce ještě káva.

Výsadek pokračoval do centra. Jonathanovi připadalo, že bylo celé postavené k jedinému účelu – k rekreaci a odpočinku. Škoda že je atmosféra tak napjatá, že se nedokáže plně soustředit na všechny detaily tohoto futuristického místa.

Místo toho se snažil, aby jeho hůl příliš hlasitě netřískala o dlažbu.

Kdyby tu někdo byl, už by o nás musel vědět!

Námořní pěšáci v modrých uniformách kráčeli po obou stranách ulice, nervózně mířili do úzkých postranních uliček a do oken domů.

Začínaly se objevovat stopy, které naznačovaly překvapivý a rychlý přepad – sem tam překocené židle, převržená sklenice, dětský sandál povalující se uprostřed ulice.

Přibývalo také rozbitého skla z výloh a vyražených dveří.

„Majore! Půjdu dovnitř,“ ukázal holí na dveře visící na posledním pantu.

Major protestoval, ale to už si to Jonathan namířil k vyraženému vchodu. Šel s ním ještě Howard a dva pěšáci, které jim přidělil rezignovaný důstojník.

Vkročil do stínu chodby. Za to, že takto narušuje soukromí obyvatel, se cítil trochu provinile. Pěšáci s namířenými puškami procházeli pokoje. Interiér, který už před nimi někdo důkladně prohledal, působil velmi stroze, téměř studeně. Zdálo se, že lidé v budoucnosti nestáli o žádné zdobné kudrlinky. Vše v tomto světě vypadalo jako na jedno použití – židle, postele, oblečení vyházené ze skříní, nádobí poházené po podlaze.

Téměř v každé místnosti stála obdoba oněch záhadných černých destiček, avšak mnohonásobně větší. Obdélníkové desky s úhlopříčkou přes čtyřicet palců vypadaly jako černá zrcadla.

„K čemu to mohlo sloužit?“ zašeptal Howard. „Vedou z toho dráty…“

„V každé místnosti je to postavené na čestném místě,“ řekl tiše Jonathan.

Proč šeptáme, krucinál?

„Mylorde,“ ozval se jeden z pěšáků.

„Neříkejte mi mylorde, proboha…,“ začal Jonathan, ale když uviděl vojákovu bledou tvář, zarazil se.

Šel směrem, kterým voják ukazoval. Na bílé stěně zahlédl rozmazaný krvavý otisk. Vešel do bělostné ložnice. Bělostné kromě postele – byla prázdná a zcela nasáklá krví. Na madlech visely zbytky provazů, kterými byla oběť přivázána.

„Kriste Ježíši,“ prohodil za jeho zády Howard.

Potom si Jonathan všiml krbu. Pomalu došel k ohništi a holí rozhrabal popel. Byly v něm kosti, podle spodní čelisti poznal, že lidské. Namáhavě se sehnul a zvedl pažní kost. Na zbytcích zčernalého masa byly patrné otisky zubů.

„Jdeme pryč, pane,“ rozhodl místo něj jeden z pěšáků a už se hnal k východu.

Na ulici se zatím pěšáci přeskupili. Vkleče drželi pozice na obou koncích i u ústí přilehlých uliček.

„Vracíme se, mylorde!“ vyštěkl na něj major a vypadal, že tentokrát žádné námitky nesnese. „Roto vpřed!“ zavelel a vojáci se rychlým tempem vraceli k pláži. Jonathan majorovi jen tak tak stačil. Při každém kroku hlavice hole zazvonila o dlažbu, kašlal na to.

„Co se stalo?“

Důstojník za sebe píchl palcem: „Vidíte ty ptáky?“ Jonathan se ohlédl. Nad střechami kroužilo hejno. Někteří ptáci klesali mezi domy.

„Poslal jsem tam průzkum. Je tam malé náměstí, jsou na něm obyvatelé téhle vesnice.“

„Všichni?“

„Podle všeho jen muži a chlapci. Tvořili hromadu vysokou šest stop, všichni byli nazí a bezhlaví.“ Major se podíval Jonathanovi do očí. „Někteří však byli přibití na stromech. Měli uřezané genitálie, vydloubané oči… Dokonce i malí chlapci!“ Majorovi se zlomil hlas. „Bylo tam také ohniště…,“ pokračoval tiše.

„A kosti,“ doplnil Jonathan.

„Ohlodané kosti!“

Výsadek se prohnal městečkem na pláž, kde u tří člunů postávali nervózní námořníci.

„Nalodit!“ zavelel major.

„Pohyb za námi, majore!“ hlásili vojáci ze zadních řad. Jonathan se ohlédl. V ulicích zahlédl stíny.

Práskl výstřel.

„Střílet jen na rozkaz!“ zařval major. „Civilové, druhá a třetí četa nalodit! První četa do palebné linie!“

První četa se okamžitě rozdělila na dvě družstva, první zakleklo, druhé se postavilo za ně. Jonathan se ploužil ke člunům. Cosi se odrazilo od jeho ramene. Zazněly sporadické výstřely. Shora přilétaly kameny. Jeden voják to dostal přímo do spánku a tváří padl do vody. Jeho druzi ho již tahali do člunu. Další kámen trefil Jonathana do zad, až se zapotácel. Domorodci zřejmě používali praky. Do boků člunů bušilo kamení a hroty šípů.

„Pal!“ zaslechl majora. Zazněla ohlušující salva.

Jonathan se brodil vodou, námořníci již připravovali vesla. Howard mu podával ruku, aby mu pomohl se nalodit.

„Pal!“

Další salva roztrhla stojatý horký vzduch.

Stříleli také pěšáci ze člunů. Mířili na skalnaté útesy po stranách. Jonathan se konečně přehoupl přes postranici. Podíval se na pláž.

První četa běžela ke člunům, zatímco ji jedno družstvo krylo palbou. Pak se zvedlo střílející družstvo, které kryli zase ostatní. Několik mužů již bylo raněných.

Z městečka se na ně valil dav, ze kterého létalo kamení a šípy. Divoši byli téměř nazí, pomalovaní rudou a žlutou barvou. Salvy pěšáků je kosily jako žito, ale hrnuli se dál.

Pak se ozvalo svištění. Z okolních skal se ve strmé trajektorii zvedly stoupající kouřové stopy. Na vrcholu se zlomily a začaly prudce klesat. Některé si to však namířily přímo k Triumphu.

Kolem člunů začaly dopadat těžké oštěpy opatřené raketovým pohonem. Jeden se zabodl do dna Jonathanova člunu sotva stopu od něj a zůstal tam trčet jako stěžeň. Někteří muži byli doslova přibiti ke dnu. Viseli probodnutí na oštěpu a vzpínali ke svým druhům ruce. Ti se však řítili vlnami a skákali do člunů, dav domorodců se rychle blížil a každého opozdilce na pláži ubil sekerami a kladivy.

„Palte podle uvážení!“ křičel major a vystřelil do blížící se vlny pomalované snědé kůže.

Jonathan vytáhl revolver a nazdařbůh do toho davu vystřílel celý bubínek. Přes zátoku k nim dolehlo dunění děl. Domy na útesech explodovaly a jejich trosky se hroutily do moře. Bok Triumphu zahaloval bílý dým. Další výstřel, jehož zvuk k nim dolehl s malou prodlevou.

Přidaly se i dunivé salvy z Leviathanu.

„Zaberte!“ hulákal do toho hluku major.

Vesla se nořila do vody a muži vytahovali poslední zraněné. Vojáci na zádi pálili do divochů brodících se vodou.

Konečně se rozeřvaly kulomety Maxim na Triumphu. Předtím střílet nemohly, protože jim ustupující pěšáci stáli v palebné linii, ale teď rozpoutaly opravdové peklo. Rozzuření vojáci to krvavé divadlo doprovázeli vzteklým řevem. Domorodci se snažili z přeplněné pláže prchnout, ale kulomety z nich dělaly sekanou.

Z pláže už jim nehrozilo žádné nebezpečí. Čluny se probíjely vlnami k čekajícímu Triumphu a děla zatím drtila skály i městečko samotné.

Jonathan si vyčerpaně sedl na sedátko a roztřeseně zasunul revolver do pouzdra. Na dně člunu plavala krvavá voda, ve které se třpytily nábojnice.

Teď už se o těch lidech nedozvíme vůbec nic, blesklo mu hlavou.

Když čluny přivazovali k Triumphu, který je odtáhne ke křižníku, Jonathan si všiml obrovské rýhy v bočním pancíři.

Jak se nám tohle mohlo stát?

13

Začal podzim a mezi Syndikátem a Parlamentem stále panovalo napětí.

Aaronson seděl na stoličce před jednou z krčem a prohlížel si oba své společníky. Dva zástupci mocných šlechtických klanů, JeanPaul Hussain i Abdul Nguyen-Berrietz, se snažili tvářit sebevědomě, přitom však po očku sledovali okolí.

Protože Aaronson odmítal vstoupit do pater Parlamentu, jednání vždy probíhala ve středních patrech na Náměstí Věže. Dnes však přitvrdil a poslal vzkaz, že další jednání bude na jeho půdě. Zkoušel, kam až může zajít, ale oba muži kupodivu souhlasili. To mu napovídalo, že začíná mít navrch. Kolem se prohnala partička bosých bílých děcek, která se nějak dostala přes kordony, a na dvojici šlechticů křikla jakousi vulgaritu.

„Sem už mě znovu nedostanete, Aaronsone,“ zabručel Nguyen-Berrietz. „Myslel jsem, že tato území máte pod kontrolou.“

„Mám,“ ukázal na svou obří podobiznu na protější zdi.

„Také to křičeli na vás, ne na mě.“

Úzká ulice 236AH8 byla na samé hranici slumů. Její masivní stěny nesly tíhu milionů tun betonu, byly samá prasklina a boule a ve stropě nesvítily zdaleka všechny panely. Za normálních okolností chodba pulzovala životem, méně dekadentním než ve středních patrech, ale o to živelnějším. Nyní však byla na obou koncích uzavřená. Brigády Syndikátu a osobní strážci šlechticů se na sebe z obou konců nedůvěřivě mračili.

„Prý si stavíte vlastní království,“ prohodil Hussain.

„Prý jste velekněze mučili,“ nadhodil Aaronson.

Nguyen-Berrietz se předklonil a zabodl do Aaronsona pohled. „Velekněz nakonec uznal, že pochybil. Na Náměstí Věže se veřejně omluvil za šíření bludů a abdikoval!“

„A jeho nástupce je loutka Parlamentu,“ dokončil Aaronson. „Mí lidé muftího projev viděli, prý se pohyboval dost prkenně. Jako by měl bolesti.“

„Už jen to, že s vámi mluvím, je hluboko pod mou úroveň, Aaronsone,“ zavrčel Nguyen-Berrietz. „Stačí lusknout prsty a nahradíme vás. Drogy může ve slumech distribuovat kdokoli.“

Aaronson si ho klidně prohlížel.

„Naše spolupráce přeci byla vždy prospěšná. Pro obě strany,“ snažil se o mírnější tón Hussain. „Ale popravdě řečeno, vaše vzrůstající moc některé členy Parlamentu znepokojuje. Padly už návrhy na vojenskou intervenci. My dva jsme vlastně vaši poslední zastánci.“

„Kdybyste si mysleli, že můžete do spodních pater jen tak vtrhnout, už byste to udělali,“ řekl stále klidně Aaronson.

„Dobře ale víte, že bojovat ve slumech není legrace.“

Vždy se říkalo, že slumy jsou sud střelného prachu, ale dokud shora přicházely potravinové dávky a Elektřina a dokud byly drogy čisté a levné, lid se nebouřil.

Drogy se vyráběly v Parlamentu, nebyly tak škodlivé ani návykové jako jejich pouliční verze. Jediným dovozcem se stal Syndikát, který pod Aaronsonovým velením zničil zbytek konkurence a nastavil cenový strop. Z chodeb zmizely války gangů i drogy řezané bůhví čím. Jak Parlament, tak Syndikát na této spolupráci velmi profitovaly.

„Garda má lepší zbraně i výcvik než vaše Brigády, Aaronsone!“ zavrčel Nguyen-Berrietz. „Ale my nemusíme bojovat, nezapomeňte, že se blíží zima, stačí utnout přívod Elektřiny.“

Představa promrzlých temných chodeb popravdě řečeno Aaronsona strašila. Už nyní Bratrstvo Jádra vypínalo přívod do některých čtvrtí, vymlouvalo se, že je to kvůli údržbě reaktoru, ale podle Aaronsona to byla varování.

Proto se vše muselo vyřešit, než přijde zima.

„Příteli,“ ozval se Hussain. Zřejmě si hráli na hodného a zlého poldu. „Chtějí vám zmrazit účty. Já vás zatím chráním, ale nedokážu to věčně.“

Bankéři sice patřili ke střední třídě a také většina bank byla ve středních patrech – hlavně proto, aby měla střední třída dojem, že má alespoň nějakou moc –, ale bankéři pochopitelně poslouchali své největší klienty – Parlament. Aaronson však nebyl tak hloupý, aby si veškerý majetek ukládal do bank. Investoval do nemovitostí ve středních patrech, vlastnil majoritní podíly v lihovarech a pivovarech, nedávno získal část farmy pěstující bource morušového, ze kterého se vyrábělo hedvábí, to vše prostřednictvím třetích osob; ve spodních patrech slumů měl tajné rezervy zlata. Syndikát byl mnohem bohatší, než měli členové Parlamentu vůbec tušení.

„Tak jaké nové návrhy jste přinesli?“

„Nové?“ předstíral údiv Hussain. „Nové žádné. Parlament stále trvá na tom, abyste přestal vyvádět lidi přes hranice, abyste vrátil všechny utečence a abyste zastavil tu propagandu o světě venku. Vaše letáky se objevují už i ve vyšších patrech!“

Střední třída byla motorem ekonomiky, obavy o ni byly oprávněné.

„A já stále trvám na tom, aby kolonie venku dostaly autonomní status. A aby byla opět obnovena svoboda slova,“ řekl klidně Aaronson. Srdce mu však velmi silně bušilo, cítil, že právě překračuje jakousi hranici, zpoza které není návratu. Nguyen-Berrietz se zatvářil nasupeně, Hussain nešťastně.

„Proč to děláte? Proč se za každou cenu snažíte změnit z gangstera v revolucionáře? Dobře víte, že na tohle Parlament nemůže přistoupit. Že území, která venku zabíráte, patří státu.“

„Svět venku vám nikdy nepatřil!“ zvýšil hlas Aaronson. Strážci na obou stranách ulice se po něm znepokojeně ohlédli. „Vy jste to neviděli na vlastní oči! Je to zázrak, JeanPaule! Zázrak!“

„Dnes jsme se viděli naposledy,“ řekl Nguyen-Berrietz.

„Můžete si to ještě rozmyslet, ale moc času vám nezbývá.“ Zvedl se a odkráčel.

„Nechal jste tu pivo,“ křikl za ním Aaronson. Pak se podíval Hussainovi do očí: „Parlament od začátku nepřišel s žádným protinávrhem, s žádným kompromisem. Stále dokola opakujete ta samá ultimáta! Přesvědčte je, JeanPaule. Venku je naše budoucnost, ne tady. Pyramida vymírá, dobře to víte. Za sto let z ní zbude jen prázdná skořápka…“

Zvedl se i Hussain. „Dělal jsem, co jsem mohl, Ali. Obávám se, že vypukne násilí, zemřou tisíce lidí. A vy je budete mít na svědomí. Sbohem, příteli.“

14

Nový Řím přežil epidemii tyfu i dlouhotrvající sucho a Toňa si začínala dělat starosti se Severem. Skutečně by byl schopný ji zradit?

Ano, byl – právě se v Ilýrii nechal prohlásit vzdorocísařem.

Tyto události nakonec zasáhnou i do Leeho života, ale ten o tom zatím neměl potuchy.

Teď právě prchal z vesnice. Ne že by mnoho jejích obyvatel jeho odchod pozitivně nekvitovalo, ale chystal se s ním odejít i Kančí zub, který při té příležitosti vykrade společnou sýpku. A za to by je čekal nekompromisní trest smrti; bez ohledu na to, že byl Kančí zub člen rady starších a Lee chlapec, který vypadal na šest let.

Lee seděl ve svém pelechu a naslouchal zvukům noci. Jedna z vážek se držela stropu a prohlubovala spánek adoptivních rodičů. Ostatní poletovaly nad sídlištěm jako letka válečných dronů. Kdyby přeci jen vypukl poplach a někdo by se mu pokoušel v odchodu bránit, do boje by se pustili všichni psi a proutěnou bránou by se probil medvěd, který neustále hlídkoval v bezpečné vzdálenosti. Nastal by masakr. Leemu by to mohlo být jedno, přesto cítil cosi jako svědomí. Ti lidé mu nic zlého neudělali a takovou smrt by si nezasloužili.

Kožešina zakrývající vchod se odhrnula a do přítmí polozemnice nakoukla kulatá vrásčitá tvář. Lee se namáhavě postavil a dotkl se jí. Cestou se budou muset vypořádat s neočekávanou komplikací: Lee si před několika dny zlomil nohu. Kost při chůzi jednoduše rupla, důsledek příliš rychlého růstu.

Kančí zub kývl ven – můžou vyrazit.

Lee ze země sebral berli a podíval se na spící rodiče. Zaplavila ho touha rozloučit se s matkou, dotknout se jí. To ona ho našla v kapradí a všem navzdory mu dala nový domov. Je jedno, že jí zpočátku pomáhaly vážky. Cítil, že by ho měla ráda i bez nich.

Bylo mu do breku. Možná se mu po ní bude stýskat… Vše to byly emoce, které produkovalo jeho dětské tělo a s nimiž si jeho tři staletí starý mozek nedokázal nijak poradit. Trochu ho děsilo, co bude prožívat v pubertě. Doufal, že se jí nedožije.

Nakonec to nutkání přemohl a vybelhal se před chýši. Kančí zub si přes každé rameno přehodil dva vaky svázané jutovým provazem. Budou muset postupovat rychle a na lov v prvních dnech nebude čas.

Kančí zub se rozhlédl po tiché vesnici zalité měsíčním světlem. V levém oku měl silný tik, pravý koutek úst mu nekontrolovatelně cukal. Nechtěl nikam odcházet. Měl toho podivínského chlapce se zvláštníma mandlovýma očima rád, ale v téhle vesnici vyrostl, a i když mu děti i manželky již zemřely, měl tu přátele.

Ano, vždy byl trochu dobrodružná povaha. Proto si vymohl výjimku – nemusel se lopotit na políčkách, ale místo toho lovil a sbíral byliny a lesní plody.

Ale odejít nadobro?

Lee ho zatáhl za silný vlněný kabátec. Kančí zub se podíval do jeho černých očí, které měly tak zvláštní tvar.

Přeci ho nenechá odejít samotného!

Tři metry nad jeho hlavou kroužily dvě vážky a jeho mozek bombardovaly mikrovlnami. Boj to byl urputný, kdyby se Kančí zub vzepřel, Leeho plány by byly dočasně v troskách. Znamenalo by to hrozné zdržení, a přitom byl důležitý doslova každý den.

Kančí zub nakonec přikývl, jako by přijal nevyhnutelné, i když nijak příjemné rozhodnutí. Kývl k východu.

Když došli k vratům v proutěné palisádě, oba se nervózně rozhlíželi. Kančí zub hledal muže, který měl dnešní noc držet stráž. Lee se rozhlížel a doufal, že nikde neuvidí jeho tělo. Nebo třeba krev.

Ale psi odvedli dobrou práci, nejenže muže tiše zabili, ale také odklidili jeho tělo. Dokonce ocasy zametli stopy po tažení. Kančí zub se na nic neptal, tiše zvedl závoru a otevřel vrata zavěšená na kožených pantech, zavřel za nimi, přes ramena si přehodil zásoby a za opasek zastrčil těžkou bronzovou sekeru, na druhé straně mu již visel toulec se šípy. Chlapec mu vyšplhal na záda a usadil se. Kančí zub pevně uvázal popruh držící sedačku, ze země sebral luk a oštěp s obsidiánovým ostřím a vyrazil. Ze tmy se ozvalo šustění trávy – medvěd s nimi srovnal krok.

Lee se držel popruhu a vykukoval nad mužovým ramenem. Noha v dlaze při každém kroku bolela jako ďas, ale musí to vydržet. Vydali se jihozápadním směrem, kde se před patnácti měsíci Leemu cosi ztratilo. Měl značné zpoždění, ale rychleji to prostě nešlo. Avšak pokud tam bude to, co očekával, nemělo by zpoždění hrát roli.

A pokud to tam nebude? No, pak asi všechno tohle utrpení podstoupil úplně k ničemu.

CÍSAŘOVNA ŘÍMA

1

Jonathan otevřel dvířka vagonu koněspřežné dráhy. Cedule na peronu hlásala: NOVA ROMA.

Přidržel se rámu, opatrně zapřel hůl a seskočil na zdravou nohu. Zmrzačené koleno se ozývalo od okamžiku, kdy se před třemi týdny přiřítila sněhová bouře. Nyní sníh tál a hůl klouzala, ještě by chybělo, aby po tom všem, co cestou z Portsmouthu zažil, upadl a něco si zlomil.

Howard seskočil jako vraník. Přestože byl o pouhých pět let mladší, Jonathan si proti němu občas připadal jako stařec.

„Takže Nový Řím?“ nadhodil Howard. „Co si o tom myslíš?“

„Nemyslím si vůbec nic, příteli,“ usmál se ztuhle Jonathan. Indicie, které zatím měli, odkazovaly na pohanský Řím. Trojveslice a dvojveslice zakotvené v přístavu Ostie jednoznačně vypadaly jako starověké lodě známé z fresek a reliéfů. Vojáci, kteří jim vystavili jednodenní vízum, na sobě měli brnění ze vzájemně se překrývajících ocelových pásů, kožené suknice pobité cvoky a holenní chrániče – výstroj známou z Trajánova sloupu. V jednom z vagonů tažených čtyřspřežím spatřil muže zahalené do silných vlněných tóg… Samotné čtyřspřeží táhnoucí vagony po kolejích, které je z Ostie až do Říma dovezlo, však do římského období příliš nezapadalo, stejně jako zvláštní pušky s dlouhými zásobníky nebo náramkové hodinky na zápěstích vojáků…

A jak se zdálo, město postrádalo hradby – nedílnou (a nezbytnou) součást každé starověké metropole.

Procházeli ulicemi a Jonathanův dojem, že se jedná o jakýsi hybrid několika období, byl stále silnější. Základem však zůstávala antika. Ulice lemovaly vysoké nájemní domy s barevnými fasádami, některé měly sloupové portiky. Okna v patrech zakrývaly bytelné okenice, ale přízemí žila. Téměř v každém domě se pod nájemními byty nacházely krámky, taverny a krčmy. Z fasád trčely komíny, ze kterých se valil kouř. Zdálo se, Římané spalují dřevo, a ne uhlí jako Britové. Město zřejmě bylo teprve ve výstavbě – minuli spoustu rozestavěných činžáků, fasády zářily novotou… Některé byly opatřené freskami, jejichž kvalita velmi kolísala, většinou zobrazovaly, jaké zboží nebo jaké služby se v přízemních krámcích nabízely. Několikrát zahlédl vyobrazené souložící dvojice, ba i trojice – v těchto případech se zřejmě jednalo o nevěstince. Každý druhý dům také měl jen tak pro štěstí nad vchodem vytesaný zduřelý pyj.

„Tohle je obzvlášť vydařený kousek,“ ukázal Howard na jeden rudě natřený, který trčel do ulice přímo nad jejich hlavou.

„Až budu příště ve Westminsteru, navrhnu takovouhle výzdobu v londýnské City,“ mrknul na něj Jonathan.

Ulice byly velkoryse široké, že by i Londýn mohl závidět, všechny byly přímé a navazovaly na sebe v pravých úhlech jako v New Yorku. Na velkých křižovatkách stály hlídky a vojáci se svými futuristickými puškami prováděli namátkové kontroly. Jonathan i Howard museli několikrát ukázat bronzový štítek, který dostali, když opouštěli přístav.

Minuli další z menších náměstí, která zřejmě sloužila jako tržiště. Ale i tohle bylo dnes zavřené, stánky pečlivě složené a jen rudý sníh prozrazoval, že se patrně jednalo o řeznický trh. Opět se ponořili do ulic a vstřebávali dojmy.

Jonathana překvapila relativní čistota a pečlivě odhrabaný sníh, po ulicích se sice povalovaly odpadky, ale nebylo to o nic horší než v jakémkoli anglickém městě. Upoutaly ho hydranty rozmístěné v pravidelných rozestupech, téměř nachlup stejné jako ty londýnské.

V koleni ho začínalo pálit, jako by se kloub pohyboval na tekutém magmatu. Právě chtěl navrhnout, že zalezou do jedné z taveren, okusí antické víno a na chvíli si odpočinou, když Howard prohlásil: „Vypadá to, že všichni jdou stejným směrem…“

Jak se blížili k centru, dav skutečně houstl.

„Který myslíš, že je to pahorek?“ ukázal Jonathan na kopec, který před nimi stoupal.

Howard pokrčil rameny: „Jak to mám poznat? Ale ten hrad na vrcholu vypadá jako nejhonosnější barák ve městě.“

Jonathan si v mrazivém oparu prohlížel členitou budovu: měla mohutné zdi, nad které vykukovaly terasovité střechy s rudými taškami. Kolem šikmých, pilíři zesílených zdí procházely početné hlídky.

Lidé kolem nich proudili a štěbetali Vergiliovým jazykem. Jonathan zaslechl i řečtinu a několik dalších jazyků, které nedokázal identifikovat.

Příště s sebou vezmu lingvistu Blackwooda, připomněl si v duchu. Pro dnešek však byl rád, že jim komodor MacDonald povolil alespoň tento průzkum ve dvou. Od tragického vylodění na Baleárách byl opatrný…

„Půjdeme s nimi?“ ptal se Howard.

„Třeba se dnes pořádají gladiátorské zápasy,“ blýsklo Howardovi v očích.

Toho by Jonathan zrovna být svědkem nemusel, přesto přikývl a oba muži se nechali unášet davem.

Nevysoký pahorek obcházeli z jihozápadu, kdesi po levé ruce by měli mít Tiberu, ale přes zástavbu ji neviděli. Lidí přibývalo. Někteří si zvědavě prohlíželi jejich oděv, ale nevypadali nijak vyvedení z míry, zřejmě byli na cizince zvyklí. Všichni zuřivě debatovali a rozhazovali rukama. Římané se v gestikulaci od novověkých Italů zase tolik nelišili. Součástí Jonathanova klasického vzdělání byla také latina, ale z rychlopalné řeči Římanů pochytil jen sem tam nějaké slovo. Měl dojem, že zaslechl jméno Severus. Že by zrovna vládl Septimius Severus, jeden z nejvýznamnějších římských císařů? To by byla trefa, narazit na Řím jeho doby!

Ale tohle není Řím jeho doby, opravil se v duchu. Ne tak docela…

Ve spojení se Severovým jménem také zaslechl slovo imperatrix, což byl ženský rod latinského slova císař. Svěřil se se svými postřehy Howardovi, ale ten z toho byl stejně zmatený jako on.

Přibývalo hlídek a zátarasů. Oba muži museli pokaždé sáhnout do zimníků a vyndat bronzovou povolenku ke vstupu do města.

Konečně pahorek obešli a ocitli se na rozlehlém obdélníkovém náměstí. Kolem celého obvodu stáli vojáci za rudými obdélníkovými štíty. Dav se na ně ze všech stran tlačil, lidé vylézali na lampy, na okrasné stromy a sousoší, někteří se dokonce vyšplhali na střechy honosných paláců, které náměstí obklopovaly.

Jonathan si nemyslel, že by se zde měly konat nějaké gladiátorské hry. Uprostřed stála dvě dřevěná pódia. Kolem nich opět stála hradba do železa oděných vojáků.

Dav vzrušeně hučel.

„Myslíš, že je to Forum Romanum?“ zeptal se Howard.

„Možná se jedná o nové Forum Romanum. Viděl jsem vykopávky toho původního, a tohle je mnohem větší…“

Jonathan se snažil ulevit pravé noze. Bolest mu vystřelovala až do kyčle a dlaň v rukavici už měl od hole otlačenou. Sáhl do svrchníku a vyndal malý dalekohled. V rohu náměstí stála věž z bílého mramoru s velkými hodinami, podezřele připomínající starý dobrý Big Ben. V protilehlém rohu zase jezdecká socha.

Na vzpínajícím se oři seděla žena!

Pohlednou tvář měla klidnou, jak už tak antičtí bohové mívají, v jedné ruce držela useknutou hlavu nepřítele, ve druhé třímala svazek jupiterových blesků.

Ale kde jsou sochy Jupitera? Nebo císařů? Na náměstí nebyla jediná mužská socha, což bylo v přísně patriarchálním světě přinejmenším podivné. Kromě mramorové jezdkyně převládaly přírodní motivy, ani to nebylo pro Římany typické, ti nejraději zobrazovali sami sebe. Podle uvolněné nálady stovek lidí okolo jim to však zjevně nevadilo.

Přejížděl dalekohledem okolní budovy s trojúhelníkovými štíty, na kterých se opět barvami nešetřilo. K některým vedla velkorysá schodiště obsazená davem. Na jednom spatřil muže ve sněhobílých tógách s rudým pruhem. Jednalo se o senátory?

Na dalším viděl lidi, kteří zde působili stejně nepatřičně jako on s Howardem – muže v kabátcích s dlouhými vycházkovými holemi a trojrohými klobouky na hlavách, jejich silně napudrované dámy v teatrálně širokých šatech s krajkami, ony i jejich muži měli na hlavách paruky.

„Osmnácté století…,“ brumlal si pro sebe Jonathan.

„Co jsi říkal?“ zvýšil hlas Howard, aby přehlušil okolní dav.

Nedaleko lidí v parukách uviděl asketicky vyhlížející muže zahalené do rudých plášťů. Ruce měli založené na prsou, do zimy nebyli vůbec oblečení, přesto se tvářili, že jí přímo pohrdají. Jeden z nich se otočil, a ukázal tak veliký kulatý štít na zádech.

„Kriste Ježíši!“ vydechl ohromeně Jonathan. Na štítu zářilo žluté písmeno lambda.

Jonathan podával dalekohled Howardovi, aby mu potvrdil domněnku, že se jedná o Sparťany, ale v tom okamžiku se od paláce na kopci šířil nadšený řev jako lavina. Lidé okolo začali poskakovat jako u vytržení a hulákat: „Gloria Imperatrix!“ a „Ave Antonia!“

Z vrcholku se blížil had průvodu, složený převážně z vojáků. Zhruba uprostřed procesí se nad jejich hlavami vznášela nosítka. Jak se blížila, ryk davu stoupal téměř k extázi. Dokonce i legionáři za štíty, kteří dosud s kamenným výrazem zkoumali dav před sebou, se ohlíželi a natahovali krky. Postava na nosítkách nehnutě seděla zabořená do kožešin.

Měla dlouhé rozpuštěné vlasy stejné barvy jako plášť. Byla to žena.

Možná stejná žena, jako byla zobrazená na jezdecké soše…

„Imperatrix!“ dunělo náměstím a hlas lidu se odrážel od mramorových průčelí paláců.

Jonathan si s Howardem vyměnil udivený pohled – Římu nikdy žádná císařovna nevládla!

Jako na znamení mezi mraky prosvitlo slunce a jeho paprsky se odrazily od ženina obličeje. Až když nosítka přinesli na náměstí a vystoupali s nimi na pódium, Jonathan poznal, že má zlatou masku zakrývající pravou tvář.

Na druhé pódium vystoupal voják s dlouhým mečem. Řev neustával, ale jeho intonace se změnila. Z nadšeného velebení ve vášnivou nenávist.

„Myslím, že jsme svědky popravy,“ usoudil Howard.

Po nějaké době na náměstí dorazila kára tažená mulou. Ke katovi vystoupal pohublý muž ve špinavé tunice. Pokud mu byla zima, nedával to nijak najevo. Naopak stál hrdě. Jako by on soudil ženu se zlatou poloviční maskou a ne obráceně. Dav okolo stále vztekle křičel a nad hlavami máchal pěstmi. Žena pozvedla ruku. A všechny ty tisícovky lidí, co se zde tlačily, okamžitě zmlkly. Na Jonathana tak obrovitá autorita hluboce zapůsobila. Když zavládlo hrobové ticho, odsouzenec pronesl jedinou větu. Stál k nim zády a mluvil latinsky, a Jonathan měl dojem, že přiznává zradu na římském lidu. Dav ta věta opět uvedla do varu. Na pódium začaly létat sněhové koule, což odsouzenec snášel se stoickým klidem. Když se Římané opět trochu utišili, pokračoval v řeči. Žena ho sledovala ledovým pohledem. Nehýbala se, pouze její rusé vlasy povlávaly v lehkém větru. Pak se muž ztišil natolik, že ho musela slyšet jen ona.

Prosil o život, o tom nebylo pochyb.

Žena však přikývla a vzduchem se mihla čepel. Hlava odlétla a zaduněla o prkna pódia. Náměstím proběhl povzdech, jako by tím byl překvapen i samotný dav. Všichni opět dokonale oněměli.

Žena se postavila a zvedla pravici v římském pozdravu. A dav opět propukl v extatický řev.

Jonathan se otočil na muže vedle sebe. Chlapík s oběma rukama poskakoval a jásal. Jonathan na něj zakřičel otázku. Když muž konečně pochopil, odpověděl.

„Co říkal?“ chtěl vědět Howard.

„Tohle je císařovna Antonia,“ ukázal Jonathan na nosítka, která se opět vznášela směrem k paláci na vrcholku. „A tohle

Septimius Severus,“ ukázal ke krvácející mrtvole, kterou právě hodili zpět na káru.

„Ten Septimius Severus?“ užasl Howard.

Jonathan vážně přikývl. Byl z toho stejný jelen jako jeho přítel.

Třicetikilometrová trasa zpět do Ostie trvala skoro čtyři hodiny. HMS Triumph se v přístavu tyčil jako železný monument. Leviathan musel kvůli ponoru kotvit na otevřeném moři a parník s palivem pro jistotu zůstal v opuštěné zátoce na Korsice.

Lanoví Triumphu pokrývala námraza a na zádi zplihle visela zmrzlá vlajka Královského námořnictva. V nitru lodi tlumeně hučel parní stroj a z komína stoupal tenký šedý sloup kouře.

Když se Jonathan namáhavě šplhal zpět na palubu, zaletěl pohledem k dlouhé rýze v bočním pancíři. Uvítal je komodor MacDonald: „Přijeli nějací muži v železném samohybu. Jeden z nich mluvil skoro dokonalou angličtinou a pozval nás na zítřejší audienci k císařovně.“

Jonathan už se chtěl zeptat, co myslel tím samohybem, ale MacDonald zvedl ruku. „Promluvíme si v kajutě. Dáte si horký čaj a povíte mi, co máme čekat.“

Jenže to Jonathan ani zdaleka netušil.

2

Serena visela na kříži a dívala se Toně do očí.

„Sundej mě, ty děvko!“ zasyčela vztekle. Její nahé tělo se lesklo potem, z probitých chodidel kapala krev do obrovské kaluže pod křížem.

„Na co čumíš?! Jsi normální štětka! Šukáš se Severem a mě tady necháš viset!“

Toňa chtěla namítnout, že se Severem nešukala. Úplně bez viny nebyla, ale rozhodně s ním nešukala!

„Vrať se ke mně,“ ozvalo se za ní.

Otočila se, i když věděla, že to není dobrý nápad.

„Miloval jsem tě,“ řekla Severova hlava. Trůnila na polštáři, který již celý nasákl krví. „Miloval jsem tě…“

Toňa se prudce posadila. Noční košili měla zmáčenou potem, v krku ji pálilo.

Křičela jsem? napadlo ji.

„Císařovno? Vše v pořádku?“ ozval se za dveřmi pretorián.

Ano, křičela…

„Jsem v pořádku,“ odpověděla zavřeným dveřím. Xiphias by žádné ohledy nebral, ten by rovnou vtrhl dovnitř s taseným mečem. Jenže Xiphias byl mrtvý. I Hilarius byl mrtvý. A Serena… ta mrtvá nebyla, ale rozhodně nebyla ani živá…

Šedavě svítalo a Nový Řím se probouzel. Ozýval se hlahol, hýkání oslů a drnčení povozů, ze vzdálenějších rozestavěných čtvrtí začínalo doléhat bušení kladiv.

Lehké zaťukání na dveře. Dovnitř nakoukla Dorisia, její vrchní komorná.

„Dobré ráno, domino,“ usmála se. Na stůl postavila svícen a roztáhla závěsy. Toňu napadlo, zda ještě někdy bude spát tak dlouho, aby mělo smysl závěsy zatahovat. Hodiny na nočním stolku ukazovaly půl šesté. Spala necelé čtyři hodiny…

Do ložnice už se nahrnuly ostatní dívky. Všechny bývalé otrokyně, nejmladší bylo třináct, nejstarší šestnáct let, přesto již byly některé vdané. Většinou za pretoriány, kteří sloužili v paláci.

Zastesklo se jí po Narcisse, kterou Dorisia nahradila. Narcissa byla také mrtvá.

Severe, ty hajzle! Nadělal jsi tu takovou spouš:, a ještě máš tu drzost chodit mě v noci strašit! Vztek té myšlenky jí paradoxně dodal trochu optimismu.

Posadila se a nechala dívky, aby na ní ve světle svíček začaly pracovat. Nařasené šaty, složitý účes, šperky… Děvčata štěbetala a jedna přes druhou vyprávěla nejnovější palácové klepy. Smích byl možná trochu nucený, ale Toňa oceňovala jejich snahu.

Není sama, ještě má je. Ucítila lehké šťouchnutí do kotníku. A ještě mám tebe, usmála se v duchu. Popadla Goliáše a zvedla si ho k obličeji.

„Nějak jsi nám přibral, kamaráde,“ šeptala mu do krátkého kožíšku. Goliáš se sklopenýma ouškama očichával opuchlou jizvu na její pravé tváři. Odtáhla ho dřív, než ji stačil olíznout. „Já vím, vypadám hrozně, ale fakt mi nepomůžeš, kamaráde,“ řekla do jeho nešťastných korálkových očí.

Dorisia jako poslední dekoraci přiložila k Tonině pravé tváři poloviční zlatou masku. Toňa nechtěla jizvu vystavovat. Zaprvé by ukazovala její zranitelnost. A zadruhé byla jizva prostě hnusná.

„Generále,“ usmála se funkční polovinou obličeje. Laudon se uklonil a svou těžkopádnou latinou ji pozdravil. „Dnes čeká den dlouhý na tebe. Ty bys měla nasnídat,“ dodal.

„Dnes tě čeká dlouhý den. Měla by ses nasnídat,“ opravila ho automaticky. Mohla by s ním mluvit německy, ale Laudon musel latinu pilovat – koneckonců byl velitelem pretoriánů. Dráty z čelisti jí vyndali a konečně si mohla užívat normální konverzaci. Čelist srostla dobře, ale to byla chabá útěcha. Pravou tvář, kterou jí při bitvě o palác rozsekl Severův voják, už nikdo nedá dohromady, visela jí z obličeje povadlá, necitlivá a odporná. Pravé víčko měla pokleslé a oko stále trochu slzelo, v neustále pootevřeném koutku úst se jí hromadily sliny, kdyby je pravidelně neutírala, tekly by jí po bradě. Buď optimistka! okřikla se v duchu. Mysli na nanoboty!

Máš jich v krvi miliony, nech to na nich. Sama jsi viděla, co všechno dokážou…

Ano, dokážou hodně, ale zázraky ne. Serena je stále v kómatu. A Neffimu – kde tomu je asi konec? – také nová varlata nenarostla!

Za okny konečně začínalo svítat. Bylo šedivé ráno, vypadalo to, že bude opět padat sníh. Toňa se zvedla a vyšla z ložnice. Laudon ji doprovázel.

„Ráno čeká britská delegace tebe. O audienci se poprosil vyslanec císaře Východní Řím.“

Ta jeho latina je hrozná… úpěla v duchu Toňa. Východními Římany sami sebe nazývali řečtí obyvatelé

Konstantinopole. Vyslanec se prý zmínil, že v minulosti Řím navštívil a jednal s papežem, pravděpodobně se tedy jednalo o středověkou Byzanc.

Jenže pojmenování Byzanc vzniklo až sto let po pádu Konstantinopole. Takže podle nich budou Římani oni, podle nás zase my, a domluva v latině bude zajímavý chaos…

„Ještě král Lakedaimónský tu je,“ snažil se zase o vlastní latinu Laudon.

Toňa se zarazila. „Lakedaimónský? Chceš říct, že tady máme Sparťany?“

Laudon pokrčil rameny.

Ti tady ještě chyběli! Ale proč ne, že jo? Měli jsme tu nacisty, islamisty, tak proč ne doprčic Sparťany?!

Když Toňa došla k Serenině ložnici, naznačila, ať Laudon počká venku. Navštěvovala ji každé ráno. A každé ráno jí sloužící lékař sdělil, že se Serenin stav nezměnil. Pokaždé u své přítelkyně poseděla, držela ji za bezvládnou ruku a trochu hloupě na ni mluvila. Zastavovala se také každý večer, aby ji omyla, ostříhala jí nehty nebo umyla vlasy. Nechtěla, aby to dělal někdo jiný.

Pokaždé doufala, že jí lékař řekne, že se Serena pohnula. Že na okamžik otevřela oči. Že promluvila…

Otevřela dveře. Lékař vyskočil na nohy a uklonil se. Nadechl se, že jí podá zprávu, ale Toňa ho zarazila. Nemusel jí nic říkat, snědá dívka stále ležela ve stejné pozici. Oči měla zavřené, dýchala pravidelně. Toně však připadalo, jako by si před každým nádechem rozmýšlela, zda to vůbec má smysl. Do žíly měla zavedenou kanylu s nitrožilní výživou. Její univerzitní tým ještě nedokázal vyrobit koktail výživy all in one a pytlíky s živinami se musely měnit. Lékařská rada byla sestavená z nejnadanějších doktorů druhého a osmnáctého století, a zejména z lékařů z roku 2028, kteří v Ilýrii přežili. Toňa trvala na tom, že službu u Sereny budou mít jen lékaři moderní éry. Na nic se jich neptala, prostě jim to nařídila.

Zavřela dveře a posadila se k Sereně na postel. Vzala její ruku do své.

Serena jí dvakrát zachránila život a Toňu milovala. Opravdově a hluboce. A Toňa nemohla její lásku opětovat. Pouze ji využila, nechala se od ní utěšit, když zemřel Lucius…

Zaplavila ji vlna výčitek – další ranní rituál.

Opět zalitovala, že jí nikdy neřekla, že ji miluje. Že jí nikdy nezalhala… Novou příležitost možná už nedostane.

PRVNÍ INTERMEZZO

Žádný zvuk, absolutní ohlušující ticho… Ani chlad, ani teplo.

Byla jedinečným maličkým bodem uprostřed nicoty. Tečka energie. Nijak neovládala své tělo, přesto měla dojem, že se otáčí. Ale podle čeho tak usuzovala? V neproniknutelné tmě se nebylo čeho zachytit.

Ba ne… kdesi hluboko pod ní – o něco světlejší flíček. Rozletěla se k němu. Rychle se přibližoval, ale necítila žádné zrychlení. Jako by se prostor pohyboval okolo ní, a ne ona v prostoru.

Flíček se zvětšoval. Rozeznávala malý betonový pokoj. Dívku. Věděla, že se chystá odejít. Klečela u postele a držela maminku za ruku. Ta ruka byla suchá a horká.

Vzala sis prášky? Hlas dívky. Tlumený, jako by přicházel z vedlejší místnosti.

Neměla bys do lázní chodit sama… odpověděla maminka. Ale dívka již byla rozhodnutá. Odcházela. Nejen do lázní, ale pryč z Eónu. Maminku už nikdy neuvidí.

Malou špendlíkovou hlavičku, která nad scénou visela, zaplavil smutek, strach a zoufalství…

Ale musí to udělat. Bylo jí patnáct let a měla za sebou dvojnásobné znásilnění. Chystala se do lázní, kde ty dva zmetky ubodá. Nepřemítala, zda se jí to podaří – prostě to udělá.

Dívka se naposledy podívala na maminku. Pak se ponořila do davu lidí, proudících chodbami pyramidy. V očích měla slzy. Mířila k lázním, na zádech ji tahala páska, která držela starý kuchyňský nůž.

Chtěla se rozběhnout zpátky a schoulit se mámě do náručí. Ale neudělá to. Zabije ty dva a uteče. Stane se kontraktorem. Stane se válečnicí…

Malá kulička energie všechny ty pocity znala, byly jí strašlivě povědomé, i když nechápala proč. Ale nyní už se vzdalovala, stoupala a drobná dívenka se pod ní ztratila v davu. Prolétala patry pyramidy Eón. Vystoupala nad ni a otevřel se jí pohled na spálenou černou krajinu. Jen tu a tam trčely k šedožlutému nebi černé pahýly stromů. Obří pyramida, která svá pokroucená betonová chapadla roztahovala na kilometry daleko, se zmenšovala… Svět opět potemněl.

Co to bylo? Kdo byla ta dívka? Co je to Eón? Co je to město? Válečnice?

Vzpomene si… Na některé otázky už tušila odpověď. Teď však nastal čas spánku. Čas tmy. Pohasínala jako plamínek svíčky.

Nakonec zhasla úplně.

3

„Pane kníže, kněžno,“ usmála se Toňa.

Mladý manželský pár vyskočil z křesílek. Muž i žena postupně podali Toně ruku. On byl oblečen do jednoduchého obleku s kravatou, ona do prostých šatů. O jejich bohatství – které však nyní získalo naprosto jiný rozměr – vypovídala jen zlatá brož na ženině rameni.

„Velice nás těší,“ řekl německy Hans-Adam II. „Preferujete němčinu, francouzštinu nebo angličtinu?“

„Německy se domluvím, ale v angličtině jsem si jistější.“ Všichni tři se usadili do křesílek kolem kulatého stolku.

Toňa pro setkání s knížecím párem zvolila soukromí malého salonku. U jedné stěny seděli pohublí pánové v černých oblecích a kravatách, u druhé římští finančníci a senátoři. Knížecí pár byl nervózní, kněžna nevěděla, kam s očima, a mermomocí se snažila vyhnout pohledu na její poloviční tepanou masku.

„Následek mé poslední bitvy,“ ukázala na ni Toňa a usmála se funkční polovinou úst.

Manželé se na masku podívali s výrazem, jako by si jí všimli až teď.

„To mě mrzí,“ řekl kníže a odkašlal si. Na stolku mezi nimi ležel fascikl v kožených deskách. Všichni se na něj zadívali. Oba manželé se křečovitě drželi za ruce.

„Takže s podmínkami souhlasíte?“

„Bezvýhradně,“ potvrdil Hans-Adam II.

Začátkem podzimu se v pohraničních pevnůstkách a v nově budovaném Mediolanu na úpatí Alp začali objevovat lidé, kteří ve velkém nakupovali jídlo. Cestovali ve dvou ve třech a snažili se být nenápadní. To jde však těžko, když za pytle s moukou platíte zlatými cihlami. Když se jedna z nich konečně dostala Toně do ruky, spatřila v ní vyražený emblém Credit Suisse. Okamžitě jí došlo, že narazila na zlatou žílu.

Když se vyhladovělí bankéři opět objevili, nechala je zadržet. Nakonec se nejednalo o Švýcary, ale o občany Lichtenštejnského knížectví z roku 1977. Dokonce ani tak miniaturní zemička nepřečkala časový otřes v celku. Zachoval se Vaduz s okolím zhruba o rozloze čtyřiceti kilometrů čtverečních. Blížila se zima a hrozilo, že sedm tisíc Lichtenštejňanů začne hladovět.

Viktor se pohyboval zhruba o dvě stě padesát kilometrů dál na východ, a tak se Toňa rozhodla risknout cestu přes alpská údolí. Lákadlo bylo prostě příliš velké. Toňa se v Téčku zatím učila postavit a pomalu chodit, vydat se na takovou vzdálenost se ještě neodvážila, raději zvolila jízdu v luxusním volvu, které zbylo po Severově armádě. Do Vaduzu dorazila v doprovodu válečných pick-upů a celé – nově vytvořené – Třetí legie Alpina. Obyvatelé nevěděli, zda dorazila záchrana, nebo okupační armáda.

Toňa nechala z valníků tažených traktory rozdat chléb, sušené fíky a olivový olej a vyžádala si setkání s hlavou státu. Nabídla mu ochranu a možnost přesunout své zásoby zlata do bezpečí Nového Říma. Rozumně argumentovala tím, že Alpy se po Propadu času staly divokým nepřátelským místem a že jejich zlato bude lákat dobyvatele jako světlo můru. Nabídla Lichtenštejňanům možnost usadit se na římském území a získat občanství. Samotnému knížeti dokonce nabídla post ministra financí. A samozřejmě si mohl ponechat svou živnost a vést bankovní dům v Novém Římě.

Ani jednou nahlas nevyslovila, že by pro ni nebyl problém zlato z bank jednoduše odvézt a Lichtenštejnsko nechat jeho osudu. Nemusela, bylo to zjevné.

Také nezmínila Británii roku 1900, která by se knížeti možná zamlouvala o něco víc než starověký Řím.

Hans-Adam II. poděkoval za návrh a oznámil jí, že s ním v referendu musí souhlasit většina obyvatel. Během dvou dnů bylo odhlasováno – souhlasilo 92 % obyvatel. Vidina hladu udělala divy. Řím od knížete odkoupil vaduzský hrad (na úvěr s velmi mírným úrokem), kam se přestěhuje velení Třetí alpské legie. Posunula tak hranice Římské říše až na opačnou stranu Alp.

Toňa se natáhla ke stolku a otevřela fascikl na zadní straně. Formálně se podepsala pod obě kopie. Jednu podala knížeti a oběma manželům ještě jednou potřásla rukou.

„Těším se na budoucí spolupráci, alespoň mi někdo pomůže s reformami,“ usmála se polovinou úst. „Vy i vaše děti zde najdete nový domov. Nebudete litovat. Teď mě omluvte, ještě mě čekají audience.“

Docela se již na Brity těšila, aniž by to tušili, právě jim totiž vypálila rybník.

4

Toňa poprvé zalitovala, že v paláci nemá žádný trůnní sál vhodný pro přijímání audiencí, nechala alespoň vyzdobit největší místnost paláce. Jak na Byzantince, tak zejména na

Brity chtěla – musela – zapůsobit dojmem svrchované vládkyně; dojmem, že Řím je dominantní silou Evropy.

A to nebude žádná legrace…

Ale nejdřív přijme Sparťany, byla na ně strašlivě zvědavá. Chystala se vystoupat na piedestal pokrytý hlubokým kobercem a usednout na pozlacený trůn, když se za dveřmi ozval hluk. Laudon otevřel a ptal se pretoriánů, co se děje.

Toňa se přes hlavy vojáků a jejich rudé chocholy na přilbách snažila něco zahlédnout. Další vlna nadávek.

„Co se tu děje?“ vložila se nakonec do sporu.

Centurion se vypjal do pozoru. „Císařovno, nechtějí si odložit,“ ukázal na tři muže ve vlněných rudých pláštích. „Meče i kopí odevzdali, ale štíty nechtějí dát z ruky.“

„Říkají, že štít je pro ně posvátný, že ho tu nenechají někde válet,“ vysvětloval tlumočník – propuštěný řecký otrok, kterými se to v Novém Římě jen hemžilo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Propast času 3: Impérium.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.