MARIÁN LABUDA

Slovák v Česku milovaný

Marie Formáčková

ISBN 978-80-249-3616-1

Motto:

„Když jsem se cítil být nejmoudřejší, šel jsem mezi moudřejší, když jsem měl pocit, že jsem nejsilnější, šel jsem mezi silnější, a když se mi zdálo, že jsem nejtalentovanější, šel jsem mezi ještě talentovanější.“

Vřelý dík za spolupráci patří panu režisérovi Cyrilu Králíkovi.

„JSEM PODPULTOVÝ…“

Jako malý kluk miloval své narozeniny, protože v ten den se vyvěšovaly státní vlajky, dospělí nešli do práce, děti nemusely do školy a slavilo se. Narodil se totiž 28. října, v den, kdy po první světové válce vzniklo Československo. Byl přesvědčený, že ta velká sláva je jen kvůli němu. Byť tehdy, když se v roce 1944 poprvé nadechl, Československo neexistovalo. Světem otřásala druhá světová válka, která ten vyvzdorovaný stát Čechů a Slováků rozlomila na dvě části – na Slovenský štát s prezidentem Jozefem Tisem (který mu po letech dramaticky zkříží cestu) a protektorát Čechy a Morava v čele s Emilem Háchou.

„Narodil jsem se pod pultem. Rodiče totiž měli obchod, a když na maminku přišly porodní bolesti, byl obchod plný lidí a ona už nestačila odejít. Jsem tedy nejen narozený na výročí vzniku republiky, ale navíc jsem i podpultový.“

Místem jeho narození se staly Hontianské Nemce, obec, odkud pocházeli už jeho rodiče i prarodiče. Najdeme ji v jižní části středního Slovenska, v údolí řeky Štiavnice, asi deset kilometrů od okresního města Krupina. Už od 12. století se tam pěstovalo víno a vinici měli i Labudovi. Dokonce už v 17. století. Jak svého času zjistil kolega Mariánova bratra Jozefa, archeologa, jejich předek Janko Labuda prodal v roce 1671 víno obyvateli Banské Štiavnice J. Weiglovi, který mu za ně ale nezaplatil. A tak si Janko Labuda z Hontianských Nemec stěžoval rychtáři, který o tom nechal učinit zápis, jenž se dochoval v místním archívu. (Mimochodem, jméno Janko Labuda je tam zaznamenané jako Labuta. Údajně je toto příjmení odvozeno od slova labuť, zřejmě někdo z dávných předků měl dlouhý krk. Nicméně Marián uváděl během života několik teorií původu jejich jména a všechny byly věrohodné.)

„Po skončení první světové války se muži z naší obce vrátili z bojišť, a protože to byli vinaři, přinesli si z Itálie nebo Chorvatska nové odrůdy vinné révy. Jednomu druhu, začalo se mu říkat ,otelo‘, se neuvěřitelně dařilo, a přitom nepotřeboval žádnou zvláštní péči. Z něho jsme vyráběli víno, které bylo velmi silné a chutné, zejména burčák byl vynikající. Ostatně tenhle nenáročný druh se u nás pěstuje dodnes. Lékař z nedalekých lázní Dudince mi jednou poradil, abych tohle naše víno smíchal s jejich léčebnou vodou, které se mimochodem říká prdlavka, a že budu překvapený. Byl jsem, vznikl naprosto dokonalý vinný střik.

Doma jsme pili víno běžně, maminka si dala jednu skleničku, tatínek víc. Já mám taky rád víno, někdy dávám přednost bílému, jindy červenému, jsem v otázce vína odjakživa demokrat. Díky vínu jsem se i leccos naučil. Celé dětství jsem chodil s motykou do vinohradu a vždycky se mi to zdálo hrozně daleko, a tak mi kmotr poradil, abych vzal čepici, hodil ji před sebe a došel k ní. A abych to opakoval, dokud nebudu v cíli. Vážně to fungovalo, byla to zábava a cesta už mi vůbec nepřipadala tak nekonečná.“

Tatínek Jozef byl krejčí, vyučil se v Rybníku nad Hronem, v nevelké obci v okrese Levice. A měl svoje řemeslo rád. Často si pochvaloval, že může pracovat pěkně v teple pod střechou, na rozdíl od jiných, co i v nečase musejí lézt třeba po střechách. Vyhovovalo mu, že je obyčejným venkovským krejčím, který šije košile, kalhoty, vesty a tu a tam nějaké sako pro lepší příležitost.

Ani mu nevadilo, když během války musel šít trenýrky pro vojsko. Věděl, jak jsou pohodlné trenky pro vojáka důležité. Maminka mu pomáhala, obšívala dírky a přišívala knoflíky, a jelikož byli oba šikovní a hlavně pracovití, dařilo se jim. Dokonce natolik, že tatínek mohl přijmout tovaryše, jeden čas měl čtyři, takže si otevřeli vlastní obchod s látkami a oděvy. V něm prodávala nejen maminka, která se vedle toho starala i o účetnictví, ale i tatínek, kterého to nesmírně bavilo. A pokračovali v tom i po únoru 1948, kdy byl jejich obchod znárodněn a stal se součástí Jednoty. Oba mohli v obchodě zůstat, byť jako zaměstnanci. Navíc tatínek začal objíždět kraj s pojízdnou prodejnou, což mu připadalo jako práce snů. Byl věčně na výletě a ještě ho za to platili. Proto těžce nesl, když musel odejít do důchodu.

„V březnu jsem vždycky věděl, že má narozeniny otec i maminka. Otec prvního a maminka dvanáctého, na svatého Řehoře, kdy ledy plují do moře. Když bylo mamince třináct, zemřela jí matka a ona osiřela. Musela do služby, jak se tenkrát hezky a vznešeně říkalo – sloužit v bohatých rodinách, ,u pánů‘. Zakusila toho dost… Dřít musela do úmoru, ale naučila se poznat a rozlišovat lidi, u kterých sloužila. V Krupině u židů jí bylo líp než v hrdé slovenské rodině. Židovské srdce bylo k slovenskému sirotku kupodivu měkčí.

Když to všechno přestála a dospěla do věku, kdy byla na vdávání, měla štěstí, že padla do oka mému otci. Nikdy toho nelitovala. Sešli se dva pilní lidé, kteří se skvěle doplňovali. Otec, krejčí, šil od rána do noci. Máma vzpomínala, že když vstávala, seděl už u stroje, a když si šla lehnout, pořád ještě šil. Navzdory těmto skutečnostem se narodila má starší sestra, deset let nato já a po dalších deseti letech i mladší bratr. Všichni v říjnu…“

Sestra dostala jméno Jolana, byla chytrá, ve škole se dobře učila, a tak studovala v Bratislavě práva. Jenomže byla padesátá léta, spousta věcí jí byla proti mysli, a tak se vrátila do rodného kraje, nastoupila ve Zvolenu do banky, kde zůstala až do penze.

Když rodiče zestárli, pomáhala jim a starala se dobře – maminka Anna se totiž dožila sedmadevadesáti a byla nejstarší obyvatelkou obce.

Nejmladší Jozef absolvoval filozofickou fakultu, získal titul doktora filozofie a kandidáta věd, specializoval se na archeologii a léta byl ředitelem Slovenského hornického muzea v Banské Štiavnici. Stal se otcem čtyř dětí, syna a tří dcer. Kromě jiného je také autorem knihy Andrej Kmeť – sitnianský rytier, která je věnována významnému archeologovi a římskokatolickému knězi, který při svých výzkumech vykopal kostru mamuta. Říkalo se mu slovenský Schliemann (německý archeolog Heinrich Schliemann se stal objevitelem legendární Troje a posléze i Mykén) a díky němu se archeologie stala velmi populární. Jeden čas chtěl být archeologem i Marián, ale nakonec u tohoto svého snu setrval pouze nejmladší Jozef.

„TEN CHLAPEC BY JEDNOU MĚL BAVIT NÁROD…“

Žádný profesionální herec v rodině nikdy nebyl, i když tehdy na vesnici se lidé dovedli bavit sami, muzicírovali, hráli ochotnické divadlo, vyprávěli si příběhy. Kultura se tam dostala málokdy, televize ještě neexistovala, zato rozhlas ano. Možná právě on stál na začátku herecké kariéry budoucího herce Mariána:

„Chodil jsem často k dědečkovi, který měl stále puštěné rádio, které vysílalo každou sobotu odpoledne rozhlasové hry. Já si ve své dětské duši představoval, že vše, co z bedničky vychází, se někde skutečně odehrává, a zatoužil jsem být také účastníkem těch pozoruhodných her. Moje první vystoupení se odehrálo na akademii, která proběhla ve školce v naší obci. My, kteří jsme měli po prázdninách jít do opravdické školy, jsme si připravili různá vystoupení k pobavení rodičů a příbuzných. Já předváděl podomního prodavače, který nabízí své zboží. Tatínek mi k tomu účelu vyrobil bedničku, do které jsme dali různé cetky, jako zrcátka nebo pentličky, a já tohle zboží přítomným nabízel. Oni se smáli, opravdu se bavili. Dokonce velmi dobře a někdo tehdy pronesl, že ten chlapec by jednou měl bavit národ…“

V pozdějších letech mnohokrát dostával otázku, kdy vlastně poprvé zatoužil po herecké profesi:

„Možná tehdy, když jsem jako malý kluk chodíval s maminkou do kostela. Sedávali jsme v přední řadě, já pozoroval pana faráře, jak stoupá na kazatelnu a odtud začíná řečnit. Podle obsahu snižoval či zvyšoval hlas, některá slova natahoval a nechával dramatické pauzy. Hrozně se mi to líbilo, zejména když spílal hříšníkům. V takových chvílích jsem také chtěl být hříšníkem, aniž bych tušil, co to slovo vlastně znamená. Hlavně by se mi líbilo postavit se jednou před lidi a také je něčím zaujmout. Ovšem tehdy jsem neměl nejmenší tušení, že existují divadla, kde se něco takového provozuje, a že dokonce existují školy, kde se lidé tomuto řemeslu učí. Tenkrát mi byla nejbližší právě myšlenka, že také budu farářem.“

Ale na rozhodování o profesi a bavení národa bylo ještě času dost. Na programu byla národní škola v rodné obci. Řečeno dnešním jazykem šlo o první stupeň základní školy, do roku 1948 to byla škola obecná, po tomto datu národní. Školu měl rád, bavilo ho hlavně čtení, a to nejen ve škole, ale často i v noci doma pod peřinou s rozsvícenou baterkou. Matematika mu sice moc nešla, ale žádná tragédie to nebyla.

Prožíval typické dětství venkovského kluka, který běhal s kamarády venku, vedle toho pomáhal ve vinohradu, a když rodiče začali zvelebovat svůj rodinný domek, musel se zapojit i tam. Nenudil se, tohle slovo tehdy lidé ve slovníku snad ani neměli.

Své dětství považoval za krásné, i když i jeho obcí procházely velmi dramatické historické události. Jeho dětská duše je však dokázala zpracovat po svém, poeticky:

„Za naší vesnicí rostly topoly, krásné vysoké, pozoroval jsem je, když jimi vítr lomcoval, ohýbaly se ze strany na stranu a nezlomily se. Jednoho dne se tam zastavili olašští cikáni, vzali ze svých vozů nástroje, prohlédli si topoly, čtyři nejkrásnější porazili, ořezali větve a začali dlabat kmeny. Pozoroval jsem je zpoza keře a viděl, jak vydlabali první koryto.

Dali ho na hladinu potoka, posadili tam své děti, aby si ověřili, že je vodotěsné. Potřebovali mít jistotu, že je perfektní, protože dobré koryto bylo na vsi základem prosperity. A mělo i další funkce. V padesátém třetím v březnu jsem jako pionýr stál u jednoho takového koryta čestnou stráž. Koryto patřilo rychtářovi, bylo totiž ve vsi největší, a tak ho místní funkcionáři přinesli na náves, pokryli černým sametem a na ten špendlíky připnuli iniciály Josifa Vissarionoviče Stalina, který právě zemřel. K tomu ještě přišpendlili hvězdu, srp a kladivo. My děti tam stály stráž, střídaly jsme se i s místními obyvateli. V jednu chvíli se k sametu postavili i čtyři řezníci a já si říkal, jak jim asi bude, až budou na příští zabijačce v tomhle korytě pařit nějaké prase…“

Byla to zvláštní doba. I nedávno skončená válka o sobě občas dala vědět. Třeba tehdy, když Marián s kluky našel nevybuchlé granáty, to ostatně nebylo žádnou zvláštností, druhá světová válka ještě nebyla vzdálenou minulostí, všude byly patrné její stopy. Jeden z granátů však explodoval, Mariána výbuch skalpoval a musel si dost dlouho poležet v nemocnici. Ale bral to jako jedno z mnoha dobrodružství, která k životu patří.

Jenomže zanedlouho přišla vážná nemoc. Bylo mu deset, hrál si s kluky na partyzány, v zápalu hry se plazil několik kilometrů mokrou trávou, byl promočený, zpocený a výsledkem byla revmatická horečka, která ho skolila. Nejdřív přišla zvolenská nemocnice, pak léčebna ve Sliači:

„Ta léčba mi zřejmě změnila metabolismus, přibral jsem, a když jsem se vrátil do školy, spolužáci si mysleli, že přišel nový žák. Nepoznali mě.“ Ale kluci většinou váhu neřeší a ani jemu nedělala těžkou hlavu. Dřív byl jeden z nejhubenějších, teď se to přehodilo na druhou stranu, patřil k těm nejoplácanějším. Kdo by se ale takovými detaily zabýval!

Po prvních pěti ročnících národní školy začal dojíždět do nedaleké obce Sebechleby na druhý stupeň základní školy, pak přišla střední škola – gymnázium v Krupině. Dnes nese jméno krupinského rodáka básníka Andreje Sládkoviče, tehdy to byla jedenáctiletá střední všeobecně vzdělávací škola. Součástí studia byla kromě jiného i fyzická práce, aby budoucí intelektuálové věděli, jak těžce se vydělává na chleba, a tak si vyzkoušeli třeba zednické práce. Ale občas také vyjeli do Bratislavy za kulturou. Pro Mariána bylo nevšedním zážitkem představení Loupežníci od Friedricha Schillera, které viděl v Národním divadle se Ctiborem Filčíkem v hlavní roli rozervaného zbloudilého syna Karla Moora.

Studium trvalo tři roky, Marián maturoval v roce 1961. Ale tehdy už dávno nechtěl být farářem, jak snila jeho maminka a jak si to kdysi přál i on. Rozhodl se, že bude hercem. Měl za sebou množství filmů zhlédnutých v kině a později i v televizi:

„Z dětství si pamatuji, jak se ještě měnily kotouče – a po každém byla přestávka. Promítaly se sovětské válečné filmy a my kluci jsme o přestávkách válčili před plátnem. Všemu, co nám ten kouzelný div nabízel, jsme věřili. A všichni do jednoho (i synci kulaků a živnostníků) jsme byli na straně vítězné Rudé armády. Ten zázrak stál jenom dvě koruny a ty jsem vždycky našel v kapse otcova kabátu. Když film náhodou válečný nebyl, zaběhl jsem domů pro mámin koláč, nacpal si ho do kapsy a mohlo se promítat dál. To jsem ještě netušil, že jednou se součástí toho zázraku zvaného film stanu i já…“

Viděl také spousty divadelních představení, v některých rovněž účinkoval. U nich v Hontianských Nemcích totiž působil výborný ochotnický soubor a také odtud pocházel Gustáv Valach, tehdy už slavný člen Slovenského národního divadla v Bratislavě a také obsazovaný filmový herec. Přihlásil se tedy na Vysokou školu múzických umění v Bratislavě. A to navzdory doporučením, že by se měl raději přihlásit ke studiu na učitelském ústavu.

„Maminka byla z mého rozhodnutí rozpačitá. Šla se poradit s panem farářem Stanislavem Jurovským, jehož bratr Šimon byl uměleckým šéfem opery Slovenského národního divadla. Chtěla vědět, jak to vlastně v divadle chodí. Pan farář ji před divadlem varoval a maminku nejvíc vylekalo sdělení, že se tam všichni líbají, když spadne opona. Školu mi tedy rozmlouvala, ale mě to líbání rozhodně neodradilo…“

O jeho přijímacích zkouškách se vyprávěla jedna legenda. Údajně na ně jel tramvají, a jelikož v tomto dopravním prostředku cestovat neuměl, v zatáčce z otevřeného vozu vypadl a pěkný kus se koulel prachem a blátem. Dorazil tedy v žalostném stavu a budoucím spolužákům a spolužačkám dalo hodně práce, aby ho trochu očistili a zkultivovali. Nicméně on sám se k této příhodě nehlásil, prý šlo o výplod čísi fantazie.

Podle něho to bylo jinak. Na přijímací zkoušky do Bratislavy jel vlakem den předem. Ubytoval se na koleji u kamarádů, kteří byli z jeho rodného kraje a v Bratislavě už studovali. Vyrazil s nimi na fotbalový zápas mezi Československem a Skotskem. Byl to tehdy 14. května 1961 dramatický zápas. Šlo o kvalifikaci na mistrovství světa v Chile, Československo dalo čtyři góly, zatímco Skotové ani jeden. O tak vynikající výsledek se zasloužila i fantastická atmosféra, kterou diváci na stadionu na Tehelném poli vytvořili, a Marián na ní měl lví podíl. Povzbuzoval tak vehementně, že ztratil hlas.

Druhý den se v bratislavské Redutě postavil před přijímací komisi a snažil se recitovat verše Andreje Sládkoviče. Text uměl dokonale, ale hlasově byl nepřesvědčivý. Vysvětlil členům komise, že jinak má hlas dost silný, jenomže se nechal unést včerejším fotbalovým dramatem.

Viliam Záborský, člen činohry Národního divadla a zároveň pedagog na Vysoké škole múzických umění, to sice chápal, ale potřeboval se o pravdivosti jeho slov přesvědčit. A tak ho poslal domů s tím, že ho pozvou na přijímací zkoušky ještě jednou.

Obával se, že se ho tímto způsobem zdvořile zbavili, ale nebylo tomu tak. Opravdu zanedlouho pozvánka přišla. Domníval se, že mu v tom možná pomohl předseda zkušební komise Karol

Zachar, docent na Vysoké škole múzických umění, člen činohry Národního divadla a také režisér a divadelní výtvarník. Ten totiž pocházel ze stejného kraje, ovšem tehdy se jmenoval Karol Legény.

Tak šestnáctiletý Marián opět sedl do vlaku a vyrazil směr Bratislava. Ovšem tentokrát nejel sám, doprovázel ho otec, který do tašky přibalil domácí klobásy, víno i pálenku a zamířil s tím rovnou domů ke Karolovi Zacharovi, kterého znal z doby, když nějaký čas žil coby sirotek se svými sourozenci v jejich obci. Nicméně výsledek zkoušek domácí klobásy neovlivnily, před komisí stál Marián bez otce i bez proviantu. Jeho výkon byl naštěstí bez závad a hlas zněl jako zvon. Akorát výška zarazila dalšího člena zkušební komise národního umělce, pedagoga a zakladatele slovenského profesionálního divadla Jána Borodáče.

„Zkoumavě si mě prohlížel a pak chtěl vědět, kolik měří můj otec. Bylo mi jasné, oč mu jde, a tak jsem tatínkovi nějakých šestadvacet centimetrů přidal. Pan profesor spokojeně pokýval hlavou, věděl, že někteří chlapci rostou až později. Trochu jsem se bál, že to později panu profesorovi bude vadit, když moc nevyrostu, ale on se mého absolutoria nedožil a ostatní zřejmě náš dialog nezaznamenali.“

„MARIÁNKU, JDEŠ DO VELKÉHO SVĚTA…“

Stal se posluchačem Vysoké školy múzických umění v Bratislavě a byl na to hrdý. Byť se o jeho další osud jeho rodiče strachovali. Nedovedli si představit, co herecké řemeslo obnáší, a moc dobrého v tom neviděli. Obával se o něho i jeho kmotr Kuzma, manžel maminčiny sestry:

„Mariánku, jdeš do velkého světa, přihodit se ti může všelicos, můžeš se dát na karban a prohraješ i kalhoty, anebo se zaplést s ženskejma, stane se z tebe sukničkář a svým způsobem přijdeš o kalhoty taky, anebo se dáš na pijatyku a bude z tebe notorik…“

Jeho pedagogem byl i Mikuláš Huba (1919–1986), absolvent dramatické akademie a člen činohry Slovenského národního divadla. Charismatický herec se sametovým hlasem a docent.

„Toleroval všechny naše mimoškolní pokusy, ale při hodinách s ním bylo jasné, že herec se především musí umět chovat a vystupovat kultivovaně. Vždycky jsem si ho spojoval s termínem romantický hrdina, měl krásný hlas, uměl dělat dlouhé dramatické pauzy, kterými držel diváky v napětí… Nás jako studenty posílal na dětské hřiště, abychom se podívali, jak děti v písku věří, že jsou indiáni, princezny. Čili podstatné je věřit tomu, na co si hrajeme. To mně zůstalo…“

Učil ho také František Dibarbora (1916–1987), představitel komediálních postav, herec s italskými kořeny, který v mládí byl brankářem reprezentačního hokejového mužstva. V Národním divadle začínal v opeře, až po několika letech přešel do činohry:

„Toužil hrát dramatické postavy. Ale jak už to bývá, těch, kdo dokážou obecenstvo rozesmát, je vždycky méně než těch, kdo dokážou rozplakat, a tak se mu jeho sen jen málokdy splnil – a všichni ho potom obdivovali, jak umí zahrát velký dramatický charakter.“

Největší dojem na něho ale udělal Ctibor Filčík (1920–1986), člen činohry Slovenského národního divadla a externí pedagog, který byl vlastně prvním profesionálním hercem, který kdysi tak oslovil jeho dětskou dušičku:

„S každou jeho dalších roli se opakoval můj zážitek z Schillerových Loupežníků, kde jsem ho obdivoval poprvé. Cítil jsem, že mě má absolutně ve své moci, mohl si se mnou dělat, co chtěl, tak byl jeho projev sugestivní.“

Nejlepším přítelem se stal Stano Dančiak. O dva roky starší rodák z Bratislavy, který slavil narozeniny jen o dva dny dřív než Marián. Ten se Mariána, který se ve velkoměstském životě trochu topil, ujal. A jak mnohokrát oba opakovali, naučil ho telefonovat a jíst vidličkou.

Skamarádili se už na letní brigádě v Ponikách u Banské Bystrice, kde právě přijatí vysokoškoláci pomáhali budovat vodovod. Stano Dančiak byl Mariánův pravý opak, možná proto se tak rychle sblížili, neboť protipóly se prostě přitahují.

Stano byl elegantní a dobře oblečený mladík z velkoměsta, zatímco na Mariánovi bylo znát, že pochází z venkova. I když byl synem krejčího, na módní výstřelky si doma nepotrpěli. Stano měl za sebou studium na střední zdravotnické škole, kde byla převaha dívek, naučil se tedy s nimi jednat a dobře věděl, co na ně platí. Marián ještě „ženskou planetu“ neobjevil. Stano hrával profesionálně fotbal, Marián si maximálně občas zakopal s kluky na návsi. Stano měl za sebou kariéru dětského herce, vystupoval v rozhlase i televizi, měl mraky známých. Marián se mohl pochlubit jen rolemi v ochotnickém spolku a školním dramatickém kroužku. Avšak rozuměli si a spoustu let si byli blízcí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Marián Labuda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.