Copyright © Petr Macek, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6130-0

PŘEDMLUVA

Co zaznamenala historie?

Několik odstavců strohých učebnicových faktů:

Ve druhé polovině 50. let 20. století byla Evropa v důsledku 2. světové války stále rozdělena na dva soupeřící mocenské bloky: západní – demokratický a kapitalistický – a východní – autokratický a socialistický. Socialistické státy byly ovládány Sovětským svazem a svůj režim udržovaly pomocí silně represivního aparátu, který kromě jiného značně omezoval svobodu vyjadřování a kulturního projevu. Společnost v Československu byla řízena komunistickou stranou, de facto podřízenou sovětskému politbyru, která řídila stát jak politicky, tak ekonomicky.

Na začátku šedesátých let Československá socialistická republika zažila ekonomický pokles. Prezident a první tajemník ústředního výboru KSČ Antonín Novotný v roce 1967 ztrácel podporu a na prosincovém plenárním zasedání ústředního výboru strany byl poražen reformním křídlem členů ústředního výboru v účelové jednotě se stalinistickými členy ÚV. Toto zasedání se protahovalo, až muselo být kvůli Vánocům přerušeno, aby posléze ve svém lednovém pokračování v roce 1968 vešlo do dějin coby jednání udávající směr dalšího vývoje. Prvním tajemníkem na něm byl zvolen jako kompromisní, nevýrazný kandidát přijatelný pro obě křídla i pro Moskvu, Alexander Dubček. Později, 22. března 1968, Antonín Novotný rezignoval na funkci prezidenta a byl nahrazen Ludvíkem Svobodou.

V dubnu ÚV KSČ vedený Dubčekem schválil liberální Akční program KSČ, který zahrnoval zvýšení svobody tisku a větší orientaci ekonomiky na spotřební zboží. Vedoucí úloha KSČ však měla být zachována a byla naplánována federalizace ČSSR ve dvě rovnoprávné republiky. Ačkoli Akční program vyhrazoval, že musí postupovat pod vedením KSČ, veřejnost na stranu tlačila, aby reformy provedla urychleně. Radikální občané se projevovali mnohem hlasitěji: protisovětské polemiky byly vydávány v tisku, sociální demokraté se snažili formovat samostatnou stranu a byly zakládány další nové politické kluby. Dne 27. června 1968, takřka bezprostředně po formálním zrušení cenzury, byl zveřejněn manifest zformulovaný na podnět několika pracovníků Československé akademie věd (ČSAV) spisovatelem a novinářem Ludvíkem Vaculíkem (členem KSČ) s názvem Dva tisíce slov. Vaculík v něm kritizoval konzervativní prvky uvnitř KSČ, brzdící reformy, a navrhoval, aby se aktivně snažili prosadit reformní program občané sami.

Vedení zemí Varšavské smlouvy a zejména Leonida Brežněva, prvního tajemníka Komunistické strany Sovětského svazu, události okolo Dubčekových reforem znepokojily. Obával se oslabení východního bloku v rámci studené války a zpočátku se pokoušel zastavit nebo omezit změny v ČSSR sérií upozornění, brzy však prohlásil celé reformní hnutí za kontrarevoluční. Sovětský svaz se nicméně uvolil k červnovým bilaterálním rozhovorům v Čiernej nad Tisou, slovenském pohraničním městečku na sovětsko-slovenské hranici. Během setkání hájil Dubček program reformního křídla KSČ a slíbil loajalitu Varšavské smlouvě a RVHP.

KSČ byla rozdělena na důrazné reformátory, mezi něž patřili zejména Josef Smrkovský, Oldřich Černík a František Kriegel, kteří podporovali reformy, a na konzervativní stalinistické politiky jako Vasila Biľaka, Drahomíra Koldera, Aloise Indru a další, kteří brzdili reformní úsilí. Brežněv se rozhodl pro kompromis. Delegáti KSČ znovu potvrdili svoji blízkost k Varšavské smlouvě a slíbili omezení „protisocialistických“ tendencí, zabránění návratu Československé sociálně demokratické strany a větší kontrolu tisku a Sověti souhlasili s odsunem svých vojsk, která již od června po společných manévrech Varšavské smlouvy stále zůstávala v Československu.

Reprezentanti Sovětského svazu, NDR, Polska, Maďarska, Bulharska a Československa se ještě 3. srpna setkali v Bratislavě při podpisu Bratislavské smlouvy, jež potvrzuje neotřesitelnou věrnost marxismu-leninismu a proletářskému internacionalismu, a deklarovali nesmiřitelný boj proti buržoazní ideologii a všem protisocialistickým živlům. Sovětský svaz vyjádřil záměr intervence do země Varšavské smlouvy, pokud buržoazní systém některých politických stran začnou reprezentovat různé frakce kapitalistické třídy. Po bratislavské konferenci sovětští vojáci sice opustili československé území, ale zůstávali nadále podél hranic. Vzhledem k tomu, že tyto rozhovory nedopadly z hlediska sovětských vůdců uspokojivě, vzali tito v úvahu vojenskou alternativu. Sám Brežněv však s intervencí dlouho váhal. Ještě 13. srpna se v telefonickém rozhovoru snažil

„Sašu“ Dubčeka přesvědčit, aby reformy zabrzdil, a dal mu jasně najevo, že pokud tak neučiní, Sovětský svaz zasáhne. V noci z 20. srpna na 21. srpna 1968 pak armády zemí Varšavské smlouvy, nikým nezvány, skutečně vstoupily přes hranice do ČSSR…

Jako první o tom veřejnost informoval Československý rozhlas, který několik hodin po půlnoci odvysílal odmítavé prohlášení ÚV KSČ. Většina národa však slyšela jen prvních pár vět. Přesto se zapsaly do historie…

Všemu lidu Československé socialistické republiky

Včera, dne 20. srpna 1968, kolem 23. hod. večer, překročila vojska Sovětského svazu, Polské lidové republiky, Německé demokratické republiky, Maďarské lidové republiky a Bulharské lidové republiky státní hranice Československé socialistické republiky. Stalo se tak bez vědomí prezidenta republiky, předsedy Národního shromáždění, předsedy vlády i prvního tajemníka ÚV KSČ a těchto orgánů.

V těchto hodinách zasedalo předsednictvo ÚV KSČ a zabývalo se přípravou XIV. sjezdu strany. Předsednictvo ÚV KSČ vyzývá všechny občany naší republiky, aby zachovali klid a nekladli postupujícím vojskům odpor. Proto ani naše armáda, Bezpečnost a Lidové milice nedostaly rozkaz k obraně země.

Předsednictvo ÚV KSČ považuje tento akt za odporující nejenom všem zásadám vztahů mezi socialistickými státy, ale za popření základních norem mezinárodního práva.

Všichni vedoucí funkcionáři státu, KSČ i Národní fronty zůstávají ve svých funkcích, do nichž byli jako představitelé lidu a členů svých organizací zvoleni podle zákonů a jiných norem platných v Československé socialistické republice. Ústavními činiteli je okamžitě svoláváno zasedání Národního shromáždění, vlády republiky, předsednictvo ústředního výboru KSČ svolává plénum ÚV KSČ k projednání vzniklé situace.

Předsednictvo ÚV KSČ 21. 8. 1968

Co učebnice nezaznamenaly? Pocity a emoce lidí, vystavených toho středečního letního rána nečekané hrůze z přicházejících hord, pro které násilná sovětská intervence znamenala konec nadějí, že by se Československo mohlo vydat cestou ke svobodě. Ti, kteří se iluzí vzdát nechtěli a dál za své ideály bojovali, za to v konečném důsledku tvrdě zaplatili.

Rozdělené rodiny a zničené kariéry, vynucená poslušnost režimu nebo všemožné zákazy. Neexistuje v této zemi nikdo, koho by se okupace Československa vojsky Varšavské smlouvy 21. srpna 1968 nedotkla. Invaze a následná potupná normalizace, kdy „odejitého“ Dubčeka a jeho spojence nahradil rázný Gustáv Husák, zanechaly stigma na všech – těch, kteří museli veřejný prostor opustit, i těch, kteří se snažili najít morální kompromis a prostě dál žít a pracovat.

TOTO JSOU PŘÍBĚHY OSOBNOSTÍ,

KTERÉ MOHOU NA UDÁLOSTI

ROKU 1968 A JEJICH DŮSLEDKY –

UŽ SVOBODNĚ – PADESÁT LET POTÉ

VZPOMÍNAT…

JIŘINA BOHDALOVÁ

VŠICHNI JSME V SOBĚ MĚLI STRACH

Herečka
Narozena 3. května 1931

Ve statusu jedné z nejpopulárnějších hereček jí nezabránil ani fakt, že více než deset let nesměla na stříbrné plátno. Filmovou kariéru držitelky dvou Českých lvů za filmy Fany a Nesmrtelná teta přerušil zákaz zapříčiněný politicky nepřijatelným filmem režiséra Karla Kachyni a scenáristy Jana Procházky Ucho, v němž hrála hlavní ženskou roli a který v roce 1969 putoval hned po dokončení do trezoru. Snímek totiž mistrně zobrazoval atmosféru totalitního režimu a všudypřítomného strachu o vlastní osud a existenci, kdy nikdy nevíte, kdo a kdy vás odposlouchává…

„Když jsem ten scénář četla, skoro jsem se ohlížela. A to jsem seděla sama v pokoji. Pan Procházka byl prostě geniální autor. V životě jsem takový scénář nečetla. Měla jsem tendence jako každý herec si text upravovat takzvaně do huby, ale pak jsem se pokorně vrátila k původnímu textu, protože ten byl maximální. Lepší to nemohlo být. A režisér Kachyňa věděl, co točí. Myslím, že líp by se to na celém světě natočit nedalo.“

Napadlo by vás během natáčení, jaké vám film za pár měsíců způsobí problémy?

„Ne. Já byla nadšená. Pro mě byla satisfakce, že tenhle film vznikne. Vše, co v něm je, jsem zažila se svým tátou, ten strach, který ve filmu je. Však by se to mohlo jmenovat Strach. V naší rodině jsme ho měli všichni. Takže já jsem to točila ráda. Nehledě na to, že se natáčelo v době určitého uvolnění. Co já jsem věděla, že sem v osmašedesátým přijedou tanky? To nevěděl nikdo. Až potom s poslední scénou se spěchalo. Záběry na schodišti, které měly představovat schodiště na Pražském hradě, se už točily v Kroměříži, kde bylo schodiště podobné. Na Hradě už to bylo nebezpečné. Interiéry se dají natočit kdekoli, ale tohle by nešlo. Je až neuvěřitelné, že se Ucho dalo dokončit. Když mě později volali k zodpovědnosti, bránila jsem se tím, že co po mně chtějí, že na to svítila dělnická třída. Že by mi přišlo divné, kdyby někdo z nich řekl, že na to svítit nebude, to by mě trklo, že je to špatně, ale svítili na to všichni, hráli jsme to všichni, stavěči stavěli, všichni znali scénář… A na to nemohli nic říct, protože všechny zavřít nemohli.“

Zmínila jste svého otce Františka Bohdala, jejž v roce 2016 ministr obrany ocenil in memoriam coby protikomunistického bojovníka. Vím, že byl i zavřený…

„Říkala jsem mu z legrace náš tatíček kriminálníček. Byl zavřený – co já pamatuji – za každého režimu. Vždycky provedl něco, co se nelíbilo. Ale on to myslel upřímně, nebyl žádný politik. Měl selský rozum a čuch, to mám doufám po něm.“

Za co byl odsouzen?

„Za paragrafy napomáhání k velezradě a ozbrojování za účelem násilného zvratu. Dostal patnáct let, přes šest let byl zavřený ve Valdicích. Pustili ho až za prezidenta Antonína Novotného, který v roce 1960 vyhlásil širokou amnestii, a z vězení se vraceli lidé uvěznění v politických procesech.“

Když se schylovalo k pražskému jaru, věřil v reformu komunistické strany a v naději, kterou s sebou to období a někteří lidé přinášeli?

„Myslím, že ne. Byl už natolik zkušený, zvláště z kriminálu, že jim nevěřil. Mohli říkat, co chtěli, mohli udělat i něco dobrýho, ale jeho by po tý zkušenosti nepřesvědčili nikdy.“

A vy? Sledovala jste politiku?

„Sledovala, prakticky jako dnes, byť nechci. Když tady člověk žije, chce vědět, co se děje. Samozřejmě že jsem reformám fandila, ale pořád jsem měla na zřeteli, jak jsem to odnesla s tátou.“

Zkušenost s jeho zatčením vás ovlivnila na celý život…

„Jistě. Musela jsem se najednou ze dne na den začít starat o rodinu, protože jediný zdroj financí v domácnosti jsem byla já. Navíc když tátu zavřeli, byla jsem už tři měsíce v jiném stavu. Těžce jsme s maminkou a sestrou skákaly celých těch šest let. Dneska mi vyčítají, že jsem spořivá. Ano, jsem spořivá, zažila jsem totiž nedostatek. Velkej nedostatek. Vždy říkám, že už nebudu umět být bohatá, protože pořád v sobě mám strach, že může znenadání něco přijít a člověk do toho spadne až po uši a musí se v tom naučit plavat. Pamatuji se, že jsem na škole jedla tak, že byly dvě tlačenky, jedna pro psy a jedna pro lidi, a já jedla tu pro psy, protože byla lacinější. Hodně o tom věděl Vladimír Dvořák, ten znal celý můj život, ale jinak jsem o tom nemluvila. Nebylo to lehké období. Když tátu a mě zatýkali, byla jsem tři měsíce v jiném stavu, měla jsem před svatbou, která se po mém propuštění konala bez něho. A když se dcera narodila, vezli jsme už do vězení ve Valdicích tříměsíční Simonu*, aby ji viděl. Odsoudili ho 18. března 1955 večer – a z 18. na 19. v jednu hodinu v noci se narodila moje dcera jako osmiměsíční, nervní porod. Ale na to nechci vzpomínat, to už je zasutý. Mám v tomhle docela dobrou povahu – umím věci zasunout, abych mohla žít dál a snad někomu rozdávat i radost.“

Jak to brala vaše maminka?

„Hrozně. Maminka byla při zatčení táty, a když mi to šla říct do školy na AMU, řekli jí, že jsem byla zatčena i já. A jí se zhroutil celý svět. Ona byla pro domácnost, vaření a úklid, ale úřady, rozhodování, to bylo na tátovi a trošičku i na mně, když už jsem potom byla dospělá. Takže jí odešli dva lidé, kteří jí řídili život. V ten moment se ocitla absolutně ve vzduchoprázdnu. Když jsem se vrátila, uviděla jsem ji, jak jen apaticky sedí v křesle. Přiběhla ke mně moje sestra Jaruška, o dvanáct let mladší, takže to jí mohlo být jedenáct let, a říká mi, že maminka pořád sedí a kouká. Čili ona od tý doby seděla, koukala a měla úplně suchý oči. Až když jsem vešla, teprve v té chvíli začala plakat. Pořád opakovala: ,On se vrátí, ten pán by mi to přece neřekl…‘ Jeden z policajtů, co tátu zatýkali, ji totiž uklidňoval, že se nám táta do týdne vrátí. A ona mu věřila. Nebo spíš chtěla věřit. Jenže on se vrátil prakticky až po šesti a půl letech.“

Vás zatkli proč?

„Měli to, myslím, dobře organizované. Mamince se doma nic neříkalo, ona měla špatné srdce, takže důvěrníkem táty – a to oni měli zjištěno – jsem byla já. A ze mě to chtěli jaksi dostat. Po dvou dnech výslechů mě museli pustit, došlo k tomu v jednu hodinu v noci. Tam si mě sice dovezli, ale nazpátek už samozřejmě ne, to jsem jela z Litoměřic autobusem. Ovšem musím říct, že odtamtud člověk odcházel tak rád, že se ani neptal na odvoz. To je vše, co k tomu chci říci. Nechci vzpomínat. Mohla bych totiž v sobě mít celý život nějakou křivdu nebo nenávist, ale s tím se žít nedá. Takže tohle je zasutý. A už dost. Tečka.“

Tatínkově vžité nedůvěře dala srpnová invaze za pravdu…

„Okupaci jsem v Praze nezažila. Měli jsme tehdy pár dní volna, vyjeli jsme s Radkem Brzobohatým, mým pozdějším manželem, do Rakouska. A tam, v Bad Ischlu, pamatuju si to jako dnes, jsme přespali, protože s námi byla i Simona, ráno se probudili, já šla dát na recepci klíč, že se půjdeme projít po městečku, a vrátný mi povídá: „U vás jsou Rusové.“ Já mu s úsměvem odpověděla, že ti už jsou tam dávno. Nevěděla jsem, jak to myslí. Potom jsme přišli na náměstí, kde byli lidi s tranzistory u ucha a pár Čechů, od kterých jsem se dozvěděla o okupaci. Šla jsme se tomu vrátnému hned omluvit, protože tím, jak jsem mu klidně odpověděla, jsem musela vypadat, jako bych je sama pozvala.“

Jak jste reagovali?

„Rozhodli jsme se, že pojedeme do Vídně. Hranice byly uzavřené a ve Vídni byly spousty Čechů, tím pádem více informací.“

Zůstali jste tam dlouho?

„Radek se vracel dřív, jel se okamžitě probít zpátky, aby mohl pomoci, a nás tam nechal. Byli jsme totiž dvěma auty, protože jsme už předtím věděli, že Radek měl nějaké povinnosti, natáčení, a já měla víc dnů volna. Když odjel, dozvěděla jsem se, že se Češi ve Vídni scházejí u Opery, tak jsem tam chodila pro informace. Vždycky tam za mnou někdo přišel a ptal se, kolik mám volných míst ve voze, že pojedeme do Švýcar. Každý chtěl někam jezdit. To už tam byli i lidé, kteří po invazi z Československa utekli.“

Uvažovala jste o emigraci?

„Vůbec ne. Nejsem emigrační typ. V žádném případě. Já se živím českou hubou. Chtěla jsem se vrátit za každou cenu. I teď, když je možnost, tak se ráda kouknu ven, ale ráda se vrátím. A jak povídám, měla jsem zde rodiče – a rodina na mně byla závislá. Nejde sobecky myslet jen na sebe, že budu ve svobodném světě, a vy se tady třeba zblázněte.“

Měla v tomhle vaše sestra rozhodování jednodušší? Protože ona emigrovala.

„Měla. Ale taky se nedá říci, že se rozhodovala lehce. Jenže její manžel do Rakouska emigroval. Už předtím. Otec jejích dětí.“

Jak probíhal její odjezd?

„Stejně jako ostatní amnestovaní, ani táta si nesměl vybrat, kde bude zaměstnán, takže dostal takzvanou umístěnku. Dali ho na nádraží Střed, dnešní Masarykovo, jako údržbáře. Takže v roce 1968 byl u toho, když se vypravoval poslední vlak do Vídně. Rychle přijel domů a řekl sestře se dvěma dětmi a mamince, aby emigrovaly. Nějak mi to i stihl zatelefonovat do Vídně, že mi posílá Jarušku a maminku. Ptala jsem se ho, proč nejede taky, a on mi úplně neuvěřitelně odpověděl, že teď nemůže, protože ramlice bude mít malý králíky. My byli vždy taková úsměvná, veselá rodina. Tatínek nemohl emigrovat kvůli králíkům. Já na to zírala a musela jsem se smát.“

Pokud ale vím, maminka nakonec také neodjela.

„Odjela, ale zase se vrátila. Jak to táta zařizoval narychlo a maminka byla rozčílená, zapomněl jí dát pas. Maminku vrátili od hranic, tak plačící, protože nikdy jinde sama nebyla, přijela zase domů. Neměla s sebou nic. Jaruška ale do Vídně dojela, našla svého muže, našla i mě, což nebylo jednoduché v době, kdy nebyly mobily – zůstala tam a já se vrátila.“

Byl to těžký návrat?

„Do smrti nezapomenu ten pohled. Jely jsme s dcerou zcela samy přes hranice domů, z Čech proti nám na celnici stály proudy lidí, kteří se na poslední chvíli dostávali pryč. Koukali na mě a plácali se do čela, jako že jsem blbá, že se vracím.“

Už jsme se bavili o tom, že k hraní jste měla omezené možnosti…

„Neměla jsem na růžích ustláno, ale nebylo to absolutně likvidační. Na Barrandově jsem sice nesměla jedenáct let po Uchu pracovat, ale v televizi, kam nedosáhl stranický šéf pro kulturu Miroslav Müller, jsem měla práce dost.“

Napadlo by vás, že se období po roce 1968 protáhne o dalších dvacet let?

„To v žádném případě. Jsem docela pamětník, takže vím, že už v letech 1948 a 1949 se říkalo, že to vydrží jen do Vánoc. Pak že do jara, pak se lhůty prodlužovaly, až už byli lidi z tý marný naděje unavení, už nevěřili. Říkali si, že je to asi navěky. Proto bylo tak euforický, když to slítlo.“

Jaká byla vaše reakce na smrt Jana Palacha?

„To bylo příšerný. Vůbec jsem nemohla pochopit, že někdo má sílu tohle udělat. A strašně jsem se bála, že to bude řetězové. Tenkrát se říkalo, nevím, jestli je to pravda, jen říkám, co jsme si povídali tiše mezi sebou, že Palach si vytáhl los a že bude první, že těch pochodní bude víc. Představila jsem si, že by to udělalo moje dítě. Byl to samozřejmě statečný čin, ale když jsem si uvědomila, že se prakticky nic nestalo, že to šlo dál v těch samých kolejích, tak to je to strašné. Zmar lidskýho života a krásnýho kluka.“

V roce 1975 vznikla hra Václava Havla Audience, v níž použil vaše jméno. V souvislosti s tím, co říkáte, vám to asi příliš nepomohlo…

„Audienci jsem znala, kamarádka Slávka Kopecká mi ji dala na samizdatu, vytištěnou na takových tenoučkých papírcích. Bohužel Vašek sám mi ji nedal, to měl. Potom jsem mu to vyčetla. Když použil mé jméno, měl povinnost dát mi to přečíst, abych se eventuálně mohla bránit.“

Udeřili na vás?

„Udeřili. Jela jsem tehdy na zkoušku do Divadla na Vinohradech, ale ve vchodu mě zastavil vrátný. Byl to takovej zvědavej člověk, přepojoval telefony a občas něco odposlechl. A říká mi, ať si dám pozor, že volal Vladimír Diviš (což byl náměstek ústředního ředitele Československé televize Jana Zelenky, který řídil zpravodajství), že se jedná o Havla. V ten moment jsem zpozorněla a ihned řekla, že jsem v divadle jen na skok, protože se nemůžu dovolat, a že jsem objednaná k doktorce. Ať mne tedy omluví na zkoušce, že se hned vrátím. Sedla jsem si do vozu a přemýšlela, co dělat. Hlavou mi běželo, že jestli se právě Diviš zajímá o Havla a o Audienci, určitě mě potáhnou na obrazovku, protože to už se o Vaškovi hodně mluvilo. Řekla jsem si, že jediná možnost je, že si nechám udělat něco na obličeji, abych na obrazovku nemusela. Kdybych se vymluvila na ruku nebo na nohu, tak by je to nezastavilo. Napadla mě kamarádka, doktorka Hrivnáková, což byla moje rodinná lékařka, se kterou jsem se vždy radila. Šla jsem za ní, předestřela jí svůj nápad a ta se málem zhroutila.“

Nebála jste se jí takhle vydat?

„Ne. Byla sice taky v partaji, lékaři museli být, ale to se nedá šmahem odsoudit, že všichni straníci byli špatní.“

Co jste tedy vymyslely?

„No, musely jsme vymyslet malou operaci na obličeji. Zvolila ret. Nařízla ho a zase zašila. Ani já jsem nečekala, jaké to bude mít účinky! Hrozně to nateklo, do čtyřnásobku běžné velikosti. Když jsem jela z nemocnice zpátky, zavolala jsem ještě Jirkovi Hubačovi, aby mi poradil, co mám říct, že Vašek v té aktovce Audience použil mé jméno. A Hubač, geniální spisovatel, navrhl, ať řeknu, že to je, jako kdyby použil Karlův most. Na to já bych nepřišla nikdy. Tak jsem přijela do divadla, šla nahoru k řediteli, kde už u sekretářky všichni stáli a vytřeštěně zírali na můj ret. Může to potvrdit ještě Tonda Hardt, což byl předseda partaje v divadle a můj spolužák ze školy. Vysvětlila jsem jim, že mi ve rtu našli bulku a museli ji vyříznout. A hned se telefonovalo Divišovi, který mě sháněl, a následoval neskutečný telefonát. Rozčilený Diviš na mě spustil: „Jiřino, ty jsi vyšla na druhým západoněmeckým programu!“ Oponovala jsem mu, že jsem v západním Německu nikdy nebyla. A on na mě, jak znám Havla. Já že jako kulisáka. No zkrátka dlouhý telefonát, během něhož jsem si říkala, že to možná ukecám a že jsem si tu pusu nechala naříznout zbytečně. Pak mi ale řekl, že musím jít na obrazovku, že musím protestovat, protože mě Havel zneužil jako jméno. Argumentovala jsem, že v Německu mě nikdo nezná, tak jak by mohl zneužít moje jméno, takhle kdyby to byla Brejchová, ta je v Německu známá, ale nakonec na mě přitlačil, že to musím udělat a od Havla se distancovat. V tu chvíli jsem si oddychla, že jsem v nemocnici nebyla zbytečně. Řekla jsem, že klidně půjdu na obrazovku, ale upozornila ho, že to bude vypadat, jako když mi předtím rozbili hubu. Zopakovala jsem mu tu historku, že jsem měla na rtu bulku a musím teď tři neděle čekat, jestli to bude benigní, nebo maligní, že to mám oteklý, pobrekávala jsem, a furt mi šlo hlavou, že snad mě za to rouhání pánbůh nepotrestá. Směsice pocitů. Jak viděl, že jsem k nepotřebě, úplně otočil a začal mě naopak uklidňovat. Takhle jsem z toho vyvázla.“

Zbytek normalizace jste prožívala jak?

„Jen jsem se modlila, kdy zase někdo něco vytáhne a zase na mě bude zasvíceno reflektorem.“

* Herečka Simona Stašová, dcera Jiřiny Bohdalové a Břetislava Staše.

HANA BREJCHOVÁ

ČTRNÁCTILETÝ BRATR BĚŽEL BOJOVAT K ROZHLASU

Herečka

Narozena 12. prosince 1946

Svou nejvýznamnější roli si zahrála hned na samém počátku ne příliš bohaté herecké kariéry. Představitelka titulní krásky z filmu Miloše Formana Lásky jedné plavovlásky z roku 1965 pochází ze šesti sourozenců, přičemž její o šest let starší sestrou je i jedna z největších hereckých hvězd 50. a 60. let Jana Brejchová. „Plavovláska“ byla nominována na Oscara a Zlatý glóbus za nejlepší cizojazyčný film, nemalou popularitu ve své době přinesla i hlavní představitelce.

„V roce 1967 jsme s filmem jeli do Itálie na filmový festival do Benátek, kde jsme dostali cenu. Psali tam o nás velice suprácky. Byla to nádherná doba. Dostala jsem dokonce cenu za herecký výkon, skončila jsem mezi herečkami na třetím místě! Až za mnou se umístila Claudia Cardinale.

Myslela jsem, že se zblázním. Bylo mi osmnáct let, byla jsem poprvé ve světě a zdálo se, že všechno bude jiné.“

Sledovala jste dění doma?

„Měla jsem tehdy úplně jiné starosti. Lékaři mi řekli, že nebudu mít miminko, ale přesto jsem v létě 1968 přišla do jiného stavu. Užívala jsem si těhotenství, lítala po kontrolách, aby bylo vše v pořádku, a přestože jsem bydlela u maminky blízko Václaváku, kde probíhala celá řada událostí, tyhle věci jsem nevnímala.“

Kde jste prožila srpnové dny?

„Měla jsem kamarádku, jejíž otec byl velvyslanec ve Švédsku. Bydleli ve vile na Červeném Vrchu v Praze, měli psa, a ona mě poprosila, když v létě za rodiči do Švédska jela, jestli bych jim ho nepohlídala. A dovolila mi, že u nich po tu dobu můžu bydlet i se svým hochem, pozdějším manželem Jaroslavem Bařinou. Jedenadvacátý srpen nás zastihl tam. Měla jsem hrozný strach. Šli po různých lidech, právě i velvyslancích, ale Červený Vrch byl naštěstí dobře hlídaný. Pustili jsme si rádio a sledovali, co se děje. Bála jsem se svého kluka kamkoli pustit, jenže nám docházel chleba a nic nikde nebylo. Měla jsem od té kamarádky bony, které mi dala na útratu, tak jsme se vydali k letišti, kde byl Tuzex a kde jsme na chleba vystáli pořádnou frontu.“

Přišla jste s Rusy do kontaktu?

„Ano. Měla jsem strašný strach o maminku, která bydlela na rohu Vodičkovy a Školské ulice, a byla jsem tak blbá, že jsem se za ní vypravila. A s sebou vzala toho psa. Já mladá holka, na sobě zlaté kozačky, bílé kalhoty, rozpuštěné dlouhé blond vlasy, takže jsem přitahovala pozornost vojáků. Ale ten pes na ně hrozně vrčel a vyjížděl po nich. Byl z toho úplně na větvi. Měla jsem strach, že ho zastřelí. Kluci na tancích měli ruce na spoušti, už jsem viděla, že to naperou do nás obou. Pro mě to byl šok. Protože nejezdily autobusy ani tramvaje, šli jsme pěšky, přes Letnou a pak Pařížskou ulicí. A byly zavřené i mosty. Šlo po nich projít, ale na každém konci stály dva tanky. Pro mě to bylo něco hrůzostrašného, ale jak jsem měla strach o maminku a mladší sourozence, tak jsem pokračovala. Klepala jsem se a snažila se jít strašně rychle. Zpátky jsem už skoro utíkala. Viděla jsem bezpečí jen v tom, že se dostanu do vily a zavřu za sebou dveře.“

Nepřemlouvali vás doma, ať nikam nechodíte?

„Jistě. Nefungovaly telefony, všude byly přestříhané šňůry. Maminka prosila, ať zůstaneme, ale měla tam moje sourozence Pepu a Ilonku a mého otčíma. Byl to pavlačový byt 2 + 1, se psem a mým budoucím mužem bychom se tam všichni nevešli. Takže jsme potom šli zase zpátky, ale máma to těžce nesla. Stačilo vyjít z baráku, a jak bydlela v samém centru, vypadalo to hůře než jinde. Všechno bylo obšacované. Za rohem byla budova televize, všude stály barikády… Mému bratrovi bylo čtrnáct let, myslel si, že je válka. Letěl na boj o rozhlas! Měl to kousek. Maminka mě poslala ho hledat, měla o něj strach. Na Václaváku je spousta pasáží, takže mi to chvíli trvalo, až jsem ho nakonec našla před rozhlasem. Byla tam prodejna nábytku, měla už vymlácené výlohy a Pepa v tom nepořádku seděl v křesle. Křičela jsem na něj, co tam dělá, bála jsem se, ale on jen pokrčil rameny: ,Já se dívám, jak bojujou.‘ Měl to jako televizi, smrděl střelným prachem, ale nic si z toho nedělal. Myslela jsem, že ho zabiju.“

Účastnila jste se protestů proti okupaci?

„Ne, byla jsem mimo dění, šťastná, že čekám mimčo. Docházela jsem do porodnice U Apolináře a demonstrace se mě dotýkaly jen tím, že jsem se vždy skrz ně musela protlačit, abych došla tam, kam jsem potřebovala. Navíc maminka nás nechtěla nikam pouštět. Ale s filmaři jsme se setkávali ve Filmovém klubu. Byl nahoře v patře nad Laternou Magikou. Dostávalo se do něj na průkazky, každý člen si mohl přivést jednoho hosta. Pouštěly se tam filmy, které se veřejně promítat nemohly, americké snímky a podobně. Promítalo se vždy dopoledne od desíti hodin. Měla jsem to kousek, ráda jsem tam chodila. Po okupaci jsme se tam setkali třeba s Kamilou Moučkovou, Petrem Hapkou a Naďou Urbánkovou, která hrozně plakala. Půjčila jsem jí kapesník, který si nechala jako památku na srpen.“

O čem se tam mluvilo?

„O čemkoli. Nebylo to tak, že by někdo vystupoval. Byla prostě plná místnost, kde si každý povídal s každým. Svobodně. Ale měli jsme stažené zadky, protože mnoho lidí hrálo na dvě strany, a nikdo jsme nevěděli, co proti nám kdo použije. Mnoho lidí mě podrazilo. Lidé, kteří jsou velice známí. Nesla to ta doba.“

Lásky jedné plavovlásky na dlouho zmizely z kin a obrazovek, bylo vám to líto?

„Bylo to takové varování. Miloš Forman odjel do Ameriky a zůstal tam, protože komunisty opravdu nemusel. Navíc to byl film, ve kterém byla zobrazená nahota, i když velmi decentně.“

Zmizela nejen Plavovláska, ale i vy. Řekl vám někdo proč?

„Doslechla jsem se, že jsem na Barrandově napsaná na listině těch, které nesmějí točit. Mohla jsem dostávat jen malé roličky. Samozřejmě že oficiálně mi nikdo nic neřekl. Ale asi bych ani sama netočila s lidmi, které jsem neznala. Lásky mohl natočit jen Miloš, nikdo jiný. Byl to můj bývalý švagr, měl obrovský cit a porozumění.“

Nemohla jste požádat o pomoc vaši sestru, která velkou hvězdou zůstala i nadále?

„To vůbec! S Janou jsem nekomunikovala. Je úplně jiný člověk než já.

Jana je Jana, stýkala se s různými lidmi, ale spíše z komunistické strany. Každá jsme jiná.“

HEDA ČECHOVÁ

SYNA VYDĚSILA ZPRÁVA, ŽE MĚ ZASTŘELILI

Programová hlasatelka

Narozena 17. července 1928

Ikona televizních obrazovek 50. a 60. let, kde působila jako programová hlasatelka. Respektovaná a oblíbená nejen díky svému vzhledu, ale i pro kultivované vystupování. Jejím obdivovatelem byl i Jan Masaryk. Vdala se však za kolegu Vladimíra Čecha, s nímž měla jediného syna stejného jména – později neméně známého a oblíbeného herce a moderátora. Po roce 1968 pro své postoje musela z obrazovek zmizet. Mezi kolegy, kteří začali papouškovat postoje normalizačního režimu, nezapadla. A ani po tom netoužila…

„Vždycky jsem byla trošku jiná. Vyčítali mi, že jsem nerozváděla debaty s lidmi, kteří mi nic neříkali nebo kterých jsem si nevážila. Vedení i kolegové měli za to, že jsem příliš uzavřená. Přitom je zajímalo jen co, kde, s kým a pro koho, což já nepěstovala. Nikoho jsem nedrbala a zároveň jsem nechtěla, aby oni drbali mě. Do svého soukromého života jsem nikoho nepouštěla. To jim vadilo. Bylo pro ně velkým proviněním neopíjet se, nechodit na flámy, nepořádat večírky pro kolegy… Ale já měla své starosti. Hlavně syna, o kterého jsem se starala, když jsme se v jeho sedmi letech s manželem rozvedli. Respektive muže jsem opustila já, to vždy zdůrazňuji. Do toho jsem pracovala v televizi i v rozhlase, a ještě komentovala v Krátkém filmu filmy a zpravodajské týdeníky.“

Dávala jste najevo i kritický postoj k režimu?

„My, kteří jsme nejeli s proudem, jsme o sobě věděli. Nebyla jsem v partaji, netajila jsem se kritikou některých lidí, ale nijak jsem to nerozváděla. Nikdo o mně nemohl říci nic špatného, ovšem nedávala jsem jim ani šance. Před osmašedesátým vždycky říkali: ,Ona je svá, sice není v partaji, ale je naše nejlepší hlasatelka. Jak v rozhlase, tak v televizi.‘ Za tu jsem platila a vážila si toho, že lidé uznávali kvalitu práce. V roce 1968 jsem třeba poskytla interview do Zemědělských novin, kde jsem přiznala, že můj dědeček byl sedlák. To bylo strašné minus! Být sedlák, mít grunt, to bylo něco neuvěřitelného. Když jsem tedy řekla, že pocházím ze selského rodu, protože dědeček byl bohatý mlynář, všem vstávaly vlasy hrůzou, co se mnou bude. Tehdy mi ale ještě neudělali nic, potřebovali moji práci. To byla devíza, která byla před okupací. Poté se to radikálně změnilo. Už nešlo o kvalitu. Člověk prostě musel jít s proudem.“

Dostaly se k vám třeba Dva tisíce slov?

„Dostaly, ale až pozdě, když jsem byla na nějakém zájezdu. Když jsme totiž nehlásili v televizi, nás hlasatele posílalo Pražské kulturní středisko nebo Pragokoncert po celém Československu na různé pořady pro seniory, pro horníky v Ostravě, na MDŽ a všechno možné. Často jsme takhle jezdili třeba s panem doktorem Janem Pixou. Podpisy pod Dva tisíce slov* se tehdy rychle uzavíraly, aby se mohly otisknout a aby to jelo, takže jsem se k tomu nedostala. Ale s textem jsem souhlasila, samozřejmě.“

Jak na vás působili politici, kteří připravili pražské jaro?

„Byli to lidé, kteří byli zamlada, ostatně stejně jako já, nadšení komunistickou ideou. I já uznávala, že je to krásná myšlenka. Pak se ale lidé začali probouzet, protože se něco jiného říkalo a něco jiného konalo. Kdo nešel s nimi, byl trestán, nemohl dělat vedoucí funkci, nebyl zván na schůze… Byli jsme izolováni. Ale jak říkám, mně to nevadilo, byla jsem ráda. Ačkoli o mě všichni stáli, i velcí soudruzi mi říkali paní Hedo. Nikdy jsem pro ně nebyla soudružka. Josefa Smrkovského jsem znala osobně, tykali jsme si. Byl to velice prostý, přemýšlivý člověk, zavřený jak za protektorátu, tak i poté, během Slánského procesů, kdy se soudruzi zavírali mezi sebou. Pocházel z chudých poměrů, ale vyšvihl se a poté pochopil. Nebyl zažraný komunista jako ostatní. Někteří ze straníků byli velcí prospěcháři, se šoféry, luxusními auty… Osmašedesátý rok neudělali lidé mimo partaj, ale komunisté, kteří přišli na to, že se lidem lhalo a všechno bylo jinak. Že v Sovětském svazu byli zavíráni a mučeni lidé, vyváženi na Sibiř, kde je beze všeho nechali chcípnout. V roce 1956 to jen potvrdily maďarské události.** V Československu tehdy soudruzi ani nechodili do práce, jak se báli, co bude. Jenže potom se to zvrtlo, do Maďarska vpadli Sověti, a když se tady začalo klubat pražské jaro, vpadli i k nám. O půl druhé v noci začali v Ruzyni vystupovat z obřích letadel ozbrojení vojáci…“

Pamatujete si, kde jste v té době byla?

„Moje máti se svým druhým mužem byli v Divišově a já se za nimi jela rozloučit, protože jsem za dva dny měla letět do Jugoslávie na dovolenou. Tam mě to přepadlo. Paní, u které jsem měla nocleh, na mě v noci klepala, že nás okupují Rusové. Poslouchaly jsme rozhlas a pak sledovaly televizi, než do ní vpadli vojáci a zakázali všechna hlášení. Dovolená se přirozeně zrušila, odletěla jsem až koncem září, začátkem října, když se situace uklidnila. Další rok už jsem to ovšem měla zakázané. To byly doby, jaké si nikdo nedovede představit.“

Když jste 21. srpna sledovala vysílání, měla jste strach?

„Ne. Nebo ne o sebe. Měla jsem strach jen o syna, který byl na chmelové brigádě. Když přijel, třásl se a řekl mi: ,Mami, tam se rozhlásilo, že tě zastřelili‘. To se tak třásl! Ježišmarjá… Pevně mě objal a oba jsme plakali. Brigádu zkrátili a děti pustili domů, protože kolem nich jezdily tanky. Vladimír vyprávěl, že u nich jeden zastavil, a protože můj syn ovládal velice dobře ruštinu, zeptal se toho mladého vojáka, který na ně mířil, jestli by – kdyby mu velitel rozkázal – ho byl zastřelil, když je jen o rok starší než on. Kluk sundal samopal, sedl si na stupátko a začal brečet, že by to nikdy neudělal. Taková setkání tam byla.“

Kolik let bylo synovi?

„Sedmnáct. Byl ročník 1951.“

Jen o málo mladší, než byl Jan Palach v době své smrti…

„To bylo hrozné. Velice špatné. Brečela jsem a říkala si, že něco takového se snad nemůže stát.“

Kdy jste se vrátila do práce?

„Asi čtrnáct dní jsme nesměli vysílat a pak se muselo počkat, až se celá budova po ruských vojácích vydezinfikuje. Ještě nestály Kavčí hory, vysílalo se z Měšťanské besedy v centru města.“

Proč se dezinfikovalo? To tam nechali takový nepořádek?

„Nebyli zrovna zvyklí chodit na určitou místnost. Všude možně to tam bylo pokálené, na pavlačích… Všechno se muselo vydrhnout, teprve pak se mohlo hlásit.“

Jaké bylo vaše první vysílání?

„První hlášení po okupaci jsem měla někdy na konci září. Vzala jsem si na něj černé šaty. Už předtím jsem jako první hlasatelka začala hlásit zpaměti, navíc jsem si vždy vstup opentlila. Lidé si zvykli, že jsem si k programu vždy přidala třeba dvě tři věty k aktuální situaci, dění, počasí nebo třeba o pěkné knížce, kterou zrovna čtu. Chodily mi na to krásné ohlasy. Jenže v tomto hlášení jsem jen stroze pozdravila a přečetla program, co se bude vysílat. Jasně jsem zdvihla do obrazu papír a jen ho úsečně a chladně přečetla. Lidé z toho pochopili, na čí straně jsem a že s okupací nesouhlasím. Ten rok jsem ještě mohla hlásit o Štědrém večeru. První, kdo protestoval proti vstupu vojsk, byl Jaroslav Seifert a já si jeho báseň vybrala na zahájení svátečního vysílání. Napsal mi potom krásný dopis, psali jsme si až do jeho smrti. Strašně mi děkoval, že mu musím uvěřit, jak byl potěšen, že jsem to byla právě já, kdo na Štědrý večer recitoval jeho básně. To už byl také na indexu, ale riskla jsem to. Náš šéf byl podobného smýšlení jako my, fajn člověk, a když jsme se radili, jestli zvolit Nerudu, nebo Seiferta, podíval se na mě a řekl, že to riskneme. Riskovali jsme všichni. Na Nový rok 1969 jsem ještě hlásila v poledne. A tím to haslo. Od té doby jsem nesměla.“

Mrzelo vás to?

„Ne. Já byla ráda. Nemohla bych říkat to, co pak říkaly holky, které nás nahradily. Byla bych si protiřečila. Když vám napíší text, kde chválí soudruha Brežněva nebo Husáka, to nelze. Hůře na tom byli zprávaři, ale i programoví hlasatelé občas museli číst takovéhle věci. Stejně bych byla odešla, byla bych musela plivnout do obličeje sama sobě, kdybych tohle četla. Ale škoda to byla. Bylo mi tenkrát čtyřicet, už jsem věděla, jak na to, uměla jsem improvizovat, cítila jsem, že jsem na vrcholu. V tom mi to utnuli… Minimálně ještě deset let jsem mohla hlásit. Vypadala jsem dobře, až jsem se sama sobě divila. Když mě odstranili, začali nabírat holky málem z ulice.“

Jak jste se dívala na ty, které vás nahradily?

„Byla jistá paní Panýrková***, se kterou jsme se potkávaly v hlasatelně v době, kdy já už byla mimo obraz a ona hlásila jako náhrada za mě. Už nalíčená a připravená na vstup mi povídá: ,No, vždyť my asi taky půjdeme brzo pryč.‘ Podívala jsem se na ni a připomněla jí přísloví ,mouřenín udělal své, tak může jít‘. Zarazila se. Později jsem se dozvěděla od Pavla Kohouta, že se z toho mohla zbláznit, měla úplný hysterický šok. Ale byla mouřenín! Souhlasila a věděla, že já některé věci hlásit nebudu, a přišla místo mě. Velice dobře si to uvědomovala a nevadilo jí to. Jen jsem řekla, co jsem si myslela.“

Co jste dělala po stažení z obrazovky?

„Ještě nějaký čas jsem četla mimo obraz, namlouvala jsem zpravodajské komentáře a šoty. Pak zjistili, že můj hlas je slyšet, lidé psali, že jsou rádi, že mi neublížili a že mě alespoň slyší. Takže už jsem nesměla ani číst reklamy a přeřadili mě do archivu. Potom jsem vážně onemocněla. Dostala jsem rakovinu, šla na operaci a odešla do invalidního důchodu. Ten činil 1 350 korun, nezapočítali mi práci od roku 1947. Trestali mě finančně, což bylo sprosté. Byla jsem rozvedená samoživitelka, syna na krku, ale to soudruzi nebrali v potaz. Bylo mi v té době 49 let a měla jsem v sobě dva nádory, jeden menší a jeden větší. Ozařovali mě betatronem. Naštěstí jsem se z toho dostala.“

Myslíte, že nemoc vyvolal stres, jaký jste prožívala?

„Doktoři mi řekli, že ano. Neměla jsem strach o sebe, ale o syna. Aby se na něm nepodepsali.“

Mimochodem, na rakovinu zemřel v roce 1974 i pan Smrkovský, který byl během normalizace vyloučen z KSČ a pronásledován. I tam to připisujete tlaku?

„To víte, že ano. Několik těchto lidí zemřelo.“

Co jste říkala na to, když se po invazi nechali Alexander Dubček a i pan Smrkovský a další v SSSR zlomit a podepsali souhlas s přítomností vojsk na našem území?

„Však oni také brečeli… Jenže si mezi sebou řekli, že nechtějí, aby Sověti národ úplně zdevastovali. Nebyli tím nadšení, ale museli povolit, protože by to bylo bývalo mnohem horší. Už takhle to bylo hrozné.“

Běžnou praxí bylo trestat za činy rodičů i děti. Měl váš syn problémy?

„Ano, nemohl se ze začátku dostat na vysokou školu. Po maturitě dva nebo tři roky musel dělat vše možné, vystřídal asi třináct profesí. U dlaždičů, dělal i tramvajáka, kam jsem mu vozila vždy na konečnou jídlo v kastrůlku… Ale nikdy mi nevyčetl, že měl kvůli mně takové problémy. Nakonec se dostal na DAMU a úspěšně ji absolvoval.“

Čím se to prolomilo?

„Poznali jsme se druhým manželem, doktorem Oscarem Bizikem, tehdy ještě přítelem, který jako plukovník odešel na protest z armády a raději šel dělat bagristu. Naštěstí všude zůstali na svých místech lidé, kteří sice neměli odvahu se režimu postavit, ale byli to jeho kamarádi a ti byli schopní pomáhat lidem, jako jsem byla já. Ti potom pomohli. S mým druhým mužem jsme se nakonec vzali až po pětadvaceti letech soužití. Ale jsem ráda, že mě přemluvil, mám díky tomu navíc i vdovský důchod. Jinak bych bývala měla hrozně malou penzi.“

Jak na vás lidé po odchodu z televize reagovali?

„Krásně. A trvá to dodneška, i když už moc nevycházím. Ale ještě pár let zpátky, když jsem jela tramvají, tak mě lidé zdravili a říkali, jak jsou rádi, že mě vidí a že jsem všechno přežila. Měla jsem namále, ale maminka vždycky říkala, že mráz kopřivu nespálí. Tím jsem se řídila. Nikdy jsem si nepřipustila, že už nejsem hlasatelka.“

*   Dva tisíce slov byl jeden ze dvou nejvýznamnějších dokumentů pražského jara. Zatímco Akční program KSČ byl výzvou k reformě komunistické strany, Dva tisíce slov obsahovalo podněty, které šly za rámec Akčního programu. Normalizační vedení KSČ je odmítlo a později označilo za kontrarevoluční.

* * Maďarské povstání bylo celonárodním povstáním proti stalinistické diktatuře a sovětské okupaci Maďarské lidové republiky od 23. října do 10. listopadu 1956. Po východoněmeckém povstání z roku 1953 a povstání dělníků v Poznani v roce 1956 se jedná o v pořadí třetí velký a násilně potlačený konflikt lidu s komunistickým režimem nebo přímo s okupační mocností v bývalých evropských satelitech SSSR.

* * * Jaroslava Panýrková – hlasatelka Československé televize od roku 1969 do roku 1974. Poté se profesi až do roku 1989 nemohla věnovat a pracovala v dělnických profesích.

MILOŇ ČEPELKA

CIMRMANOVSKÁ PŘEDSTAVENÍ HLÍDALI DVA FÍZLOVÉ

Spisovatel, herec, novinář

Narozen 23. září 1936

Roku 1967 jeden ze zakládajících členů Divadla Járy Cimrmana, autor televizních a rozhlasových her, pohádek, písňových textů, básnických sbírek, novel a knih povídek. Od roku 1961 do roku 1969 člen armádní redakce Československého rozhlasu v Praze.

„Předtím jsem učil v Novém Kníně a psal básničky, které mi otiskovali například v časopise Plamen. V redakci jsem jim tiše skučel, že bych byl rád někde u kultury, nikoli ve vzdělávacím procesu na venkově, až mi řekli, že je volné místo v armádní redakci Československého rozhlasu, kde byl předtím básník Karel Šiktanc. Nejprve mi spadla brada, protože armádní vysílání se mi nezdálo moc lákavé, ale šel jsem se tam představit. Rozhlas mě lákal z mnohých dalších důvodů, chtěl jsem pro něj třeba psát rozhlasové hry. V armádní redakci jsem se seznámil s Jiřím

Šebánkem, po roce jsem tam přivedl kolegu ze studií Zdeňka Svěráka a spolu jsme založili divadlo. S námi tvořili redakci už jen sekretářka paní Novotná a šéf Slavomil Vondrášek, profesionální voják. Původně taky kantor, který jako sirotek měl vyhovující kádrový profil a musel do armády rozkazem na paragraf. Rozuměli jsme si a byli jsme tam spokojeni až do roku 1968. Vlastně do jara 1969.“

Jak jste v redakci vnímali snahu reformních politiků o demokratizaci režimu?

„Neznalí zákulisí nedávné minulosti jsme věřili. Nebo spíš asi chtěli věřit. Zdálo se, že je jasné, kdo je konzerva a kdo reformátor. Až později jsem se dozvěděl o minulosti například Josefa Smrkovského. On nebyl tak čistý*, jak nám připadal v roce 1968. Ale naděje na liberalizaci poměrů byla silná. Když se do vedení komunistické strany místo Antonína Novotného dostal Alexander Dubček, ve straně nastal pohyb. A šířil se do společnosti tak silně, až v ní stranu předběhl. Bylo to cítit a slyšet i z rozhlasu. Já jsem připravoval pořad Polní pošta, v němž jsem hrál písničky vojákům. Hlavní správa tiskového dozoru byla náhle tolerantní. Když kolegové Svěrák a Šebánek vysílali legendární fiktivní přímé přenosy z nealkoholické vinárny U Pavouka, prošel jim i pojem lihové milice.“

Kde jste prožil samotnou okupaci?

„Ten den jsem měl jet se šéfem do kasáren v západních Čechách na reportáž. V šest ráno jsem šel na autobus k cestě do redakce a má budoucí žena, se kterou jsem už bydlel, mi při vstávání říkala, že se jí zdálo o válce, že slyšela nějaký silný hukot. Já spal jako dudek. Bydleli jsme na sídlišti Pankrác II. Jdu ulicí – a proti mně náhle Zdeněk Svěrák na motocyklu. Divil jsem se, co tam dělá, a teprve on mi pověděl, co se děje. Byli jsme zděšeni. Ne že bychom nevěděli o sovětském protitlaku, ale že přitáhnou armády, to jsme nečekali. Sedl jsem si za Svěráka na tandem a jeli jsme do redakce spolu. Na Václaváku jsme zažili tanky v akci, protestující lidi. Ozývala se střelba, něco hořelo, tramvaj ležela na boku… Naše redakce byla mimo hlavní budovu rozhlasu výš na Vinohradech v tehdejší Hviezdoslavově, dnes už zase Dykově ulici. Ve vile s natáčecím studiem. Zůstali jsme tam všichni bez přestávky celý následující týden, spali tam a podíleli se na protiokupačním vysílání. Střežil nás a fandil nám chlápek ze Státní bezpečnosti – to by mě zajímalo, jak potom dopadl.“

Nebáli jste se, že vás objeví a budete mít problémy?

„Báli, strach patřil k celému tomu týdnu. Dvakrát opravdu přišlo varování, že už o nás vědí a jedou na nás s tanky. Velmi napjatá situace. Utíkali jsme přes zahrady dolů do Vršovic a skončili v bytě u kamarádky, režisérky Věry Kováříčkové, kde jsme čekali, jestli nám studio ve vile rozstřílejí, nebo ne. Naštěstí to byl planý poplach, tak jsme se vrátili a vysílali dál. Podruhé to bylo v noci před ukončením vysílání, takže bylo zapotřebí místo vyklidit, ale posluchače nevyděsit a zahrát jim hymnu, jak bylo zvykem. Byl jsem jediný svobodný a bez dětí, tak jsem zůstal. Jako hrdina jsem si nepřipadal, dost mě ta situace rozhodila, ale – děj se vůle Páně. Rozhodně jsem se nezlobil, že to byla znovu obava lichá. Jinak se ve vysílání střídala různá rozhlasová pracoviště, redaktoři mezi nimi přecházeli a komentáře a zprávy nabízeli posluchačům tu od nás, tu odjinud. Pamatuji se třeba na Ondřeje Neffa, Jiřího Dientsbiera, Jeronýma Janíčka a další. Rozhlas pak za práci v tom napjatém týdnu dostal na podzim 1968 státní vyznamenání, ale všem, kteří se jím mohli cítit poctěni, posloužilo později jako důvod k vyhazovu.“

Protiokupační vysílání skončilo, když se ze SSSR Alexander Dubček a další vrátili s podepsaným souhlasem o dočasném pobytu vojsk Varšavské smlouvy u nás.

„To jsme doslova obrečeli. Seděli jsme v té naší vile na schodech do patra plní zklamání a skepse, ale pořád jsme chtěli naivně věřit, že vedení státu a strany ještě něco uhraje. Ale to už jsme si lhali do kapsy, přání bylo otcem myšlenky. Ještě do jara roku 1969, kdy nastoupil Husák, to jakžtakž šlo. Vysílal jsem dál v mezích mírného pokroku a zákona, živil posluchače nadějí, jenže pak přišlo první výročí a to už bylo jasné, že proces takzvané demokratizace pokračovat nebude.“

Prý jste z rozhlasu dobrovolně odešel v předtuše vyhazovu?

„Ano. Určitě by mě byli vyhodili. V srpnu 1969, na první výročí okupace, jsme se s kolegou Svěrákem stavili na Staroměstském náměstí a viděli, jak z náklaďáků pod plachtou vyskákali milicionáři a hrnuli se na lidi. Ti přitom nic nedělali, jen tam prostě byli. Pak jsem se dozvěděl ze zpráv, že milicionáři ve spolupráci s bezpečnostními složkami rozehnali demonstranty. Ale my jsme viděli na vlastní oči, že o demonstraci nemohla být řeč! Neoficiálně se v ten den organizovalo jediné – pěší chůze a bojkot tramvají. Tichý protest, tiché vyjádření odporu. Tušil jsem, že bude zle. Šéf Slávek dostal příkaz, aby pořad Polní pošta hrál milicionářům a VB za odměnu. Odmítl jsem, tím spadla klec. Z redakce jsem zmizel, doma, když na mě zvonili, jsem neotevřel. Pak jsem našel za dveřmi výzvu, že se mám okamžitě dostavit do redakce. Nedostavil jsem se a odjel na víkend k rodičům do Opočna. Do rozhlasu jsem se vrátil v pondělí a hned dal výpověď. Šebánek se Svěrákem, když posoudili mé důvody, se přidali.

Hrála ve vzniku Divadla Járy Cimrmana nějakou roli atmosféra doby?

„Snad jen obecnou. V tom, že nastávalo ideologické uvolnění. Ale že by vznik našeho divadla byl důsledkem jen toho, to ne. Samozřejmě jsme se museli zeptat našeho liberálního šéfa, jestli můžeme založit divadlo, a on nebyl proti. Ať si děláme, co chceme, pokud budeme plnit redakční práci. My jsme se chtěli hlavně bavit. Jirka Šebánek tehdy četl Egyptology Kingsleyho Amise a lákala ho představa naší vlastní, čistě pánské společnosti.“

Po odchodu z rozhlasu jste byl na volné noze a působil v divadle. Jak normalizační režim Cimrmana přijímal?

„Byli jsme spíš trpění než vítaní. Ale úřední místa nebyla jednotná. Slýchali jsme, že se snad líbíme dětem některých funkcionářů či ministrů, ovšem že my sami normalizačnímu husákovskému režimu nefandíme, bylo jasné. Mezi slovy se dá sdělit leccos. A diváci si našli mnoho významů i tam, kde žádný jinotaj ani myšlen nebyl. Když je potřeba ventil, obecenstvo si ho najde. Z jeviště jako kdyby sestupovalo do hlediště svobodné myšlení. Věděli jsme, že máme na každém představení fízla. Nebo dva. Hlídali, jestli se držíme textů. A to my se drželi. Nechtěli jsme provokovat ani dělat satiru. To bychom rychle skončili. Ale skryté, jemné pošťuchování dělalo dobře nám i divákům.“

Byly věci, které vám ze scénářů vyhazovali? Co třeba neprošlo?

„Ve hře Akt byl původně příslušník Veřejné bezpečnosti. Měl dokonce pravou uniformu. Ale soudruzi to považovali za zneuctění, a teprve když autor Svěrák vyměnil esenbáka za sexuologa, směli jsme Akt po takzvané obnovené premiéře znovu hrát. Vyšetřování ztráty třídní knihy se zase zprvu odehrávalo v Rusku, byť v carském, a aby mohlo pokračovat, děj se přenesl do rakousko-uherské Haliče. Později jsme nesměli hrát Lijavec, protože v něm je postava tajného. Bylo jasné, že umístění do Rakouska-Uherska fungovalo jako kulisa.“

Soubor se musel několikrát i nuceně stěhovat, neměl stálou scénu. Měli jste chuť někdy rezignovat a zabalit to?

„Ne. Ohroženi v samé existenci jsme byli víckrát, ale vždycky to nějak dopadlo. A diváci si nás vždycky našli.“

Traduje se, že jeden čas jste měli takzvaně zakázanou Prahu…

„To bylo jinak. Tenkrát nebylo nikdy nic otevřeně zakázáno, zákazy se odbývaly v utajení. My jsme původně patřili pod Státní divadelní studio. Když ho zrušili a Redutu na Národní třídě, kde jsme tehdy hráli, převzal Pragokoncert, brzy namítl, že jako koncertní agentura nemůže provozovat divadlo. Tím jsme byli namydlení. Dokonce nám odebrali a zamkli kulisy a kostýmy. Začali jsme proto hrát po vysokoškolských klubech bez kostýmů, jen v tom, co jsme kdo sehnal doma. A místo kulis se na kus papíru napsalo třeba LES a pověsilo se to na zeď. Studenti to brali. Pak přišel Pavel Vondruška s nápadem, že by nás možná pod sebe vzalo Pražské kulturní středisko, a povedlo se. Kdo za tím někde stál a kdo to schválil, netuším.“

Pokoušel se vám režim do souboru nasadit někoho, kdo by donášel?

„Nevím. Není to vyloučeno, každý mohl tipovat někoho jiného, raději jsme o tom nedebatovali. Těžko někoho jmenovat. Nic se neprokázalo. Byli jsme stálá parta, noví lidé přicházeli jen do techniky – a tam byli naopak spíš takoví, kteří měli vazby na disidenty. Třeba Honza Kašpar, který se stal i platným hercem. Každý z nás se stýkal s chartisty, já jsem si chodil půjčovat samizdaty k Františku Pavlíčkovi a k Aleně Břízové. Jinak jsme se ale pohybovali spíše v té pověstné šedé zóně.“

Ve filmu Nejistá sezóna, který v zásadě pojednává o trampotách vašeho souboru, si ale zahrál Ludvík Toman, hlavní normalizační dramaturg Barrandova. Jak se k vám takový člověk dostal?

„To je pro mě dodnes neuvěřitelná věc. S tím nápadem přišel Ladislav Smoljak. Když se Svěrákem napsali scénář, mínili jsme, že ho nemůže nikdo schválit. Ale filmová dramaturgie ani nemrkla. Smoljak sám Tomana požádal, aby si svou vlastní roli zahrál – a on souhlasil. Absurdum až na půdu. Nepochopitelné.“

Kdyby vám někdo v roce 1968 řekl, že nastává období, které bude trvat dalších dvacet let, věřil byste tomu?

„Názor na to se měnil. Zprvu jsme neuměli připustit, že by to trvalo tak dlouho, ale v polovině sedmdesátých let, když se objevila Charta a pak ještě přituhlo, víru v nápravu jsme ztratili nadlouho a báli se, že to snad bude navěky. Jsem rád, že jsme se mýlili, i když vím, že vyhráno nad zlovůlí není s konečnou platností nikde nikdy.“

*   Josef Smrkovský byl při komunistickém převratu v únoru 1948 zástupcem velitele Lidových milicí, dělnických bojových jednotek určených na obranu průmyslových podniků před jejich legálními majiteli a na zastrašování politických protivníků. Z dobových záznamů byl však během 50. let vymazán. Během prvního výročí okupace v roce 1969, kdy se milice podílely na násilném rozhánění demonstrantů, měly na svědomí několik životů.

DOMINIK DUKA

PALACH NEŠEL NA SEBEVRAŽDU, ALE POLOŽIT OBĚŤ

Duchovní

Narozen 26. dubna 1943

Dominikánský duchovní, 36. arcibiskup pražský, 24. primas český, 24. biskup královéhradecký, Jeho Eminence kardinál. Od roku 1968 studoval teologii v Litoměřicích, roku 1968 byl tajně přijat do řádu dominikánů. V 80. letech byl vězněn společně s Václavem Havlem. Jeho otec František Duka působil jako zbrojíř 311. československé bombardovací perutě britského RAF.

„Od dětství jsem tak věděl, že válku vyhráli Američané, že bez jejich pomoci by neskončila tak, jak skončila, a že Sovětský svaz alias Rusko by bez pomoci západních spojenců nemohl obstát. Tím jsem si mezi dětmi přivodil přezdívku Američan.“

Však také otec v 50. letech společně s dalšími letci ze Západu skončil v žaláři… Jak se to podepsalo na vašem životě?

„Odsouzen byl v roce 1949 na devět měsíců, pak byl v táboře nucených prací Mírov, bez rozsudku. Otcovo věznění se muselo do našeho života podepsat, protože jsme najednou patřili ke skupině lidí, kteří nebyli pro daný režim přijatelní, kteří byli nebezpečím a výzvou k zákroku. Znamenalo velký zásah do života rodiny, vystěhování a podobně. Zařadili jsme se k lidem, kteří se nepřizpůsobili, kteří stále byli přesvědčeni o tom, že jednou to praskne, jen se nevědělo, kdy a jak. Ale že to nebude možné bez zásahu Spojených států, bylo samozřejmé. Otcův pobyt ve vězení i jeho návrat mě pak přivedl do určitého zápasu, který se musí vést buď se zbraní v ruce, nebo v boji na úrovni svědomí, ovšem to je pak život, kdy se musí počítat s ústrky a překážkami – aniž by člověk musel zahořknout či rezignovat. To je příběh mnoha rodin a mnoha dětí, k nimž patřím.“

Bylo čekání na „prasknutí“ a naději 60. let příliš dlouhé, nebo jste ho čekal delší?

„Momentů naděje bylo více. V roce 1953 to byla smrt Stalina, ale mnoho se nezměnilo. Pak přišel rok 1956, nezapomenutelná maďarská kontrarevoluce, která znamenala obrovskou naději, a její porážka znamenala skutečnou rezignaci velké části lidí, kteří zprvu dokázali pevně stát a vzdorovat. Ať to byli vojáci, skauti, sokolové a další, ti všichni se po porážce začali vytrácet a hledali cestu do ROH, či dokonce do komunistické strany. To je skutečnost. Šedesátá léta a naděje u nás pak byly dány do značné míry velkou amnestií prezidenta Novotného. Ale zatímco na kulturní frontě bylo patrné výrazné uvolnění, zároveň znovu začaly i represe a věznění lidí z politických a náboženských důvodů.“

V té době v Československu existovalo oficiální Mírové hnutí katolického duchovenstva, jehož prostřednictvím komunistický režim prosazoval svou politiku vůči římskokatolické církvi. Jeho předsedou byl nechvalně známý exkomunikovaný kněz a ministr zdravotnictví Josef Plojhar*. Většina duchovenstva jej ale odmítala…

„Mírové hnutí k nám Plojhar přijel obnovovat do semináře a na teologickou fakultu do Litoměřic. S vědomím, že se jedná o exkomunikovaného kněze, jsme byli rozhodnuti na svolané shromáždění nejít a připravovali se na odchod na modlení do katedrály. Hlavním organizátorem protestního hnutí byl můj předchůdce, kardinál Miloslav Vlk. Když ovšem nastalo nebezpečí, že by nám odvolali rektora, řekli jsme, že sice půjdeme, ale nikdo nebude tleskat. Pan ministr hovořil, nikdo nezatleskal, a když se situace vyostřovala, zasáhl náš rektor, velká osobnost brněnského kléru: ‚Pane ministře, vy jste nám udělal přednášku o velké říjnové revoluci a diktatuře proletariátu, ale já vás chci upozornit, že u nás panuje diktatura kuchyně. Je zapotřebí ukončit diskuzi a odebereme se na oběd.‘ Přitom nikdo ani nediskutoval. Plojhar se tedy odebral na oběd do separé, kde ho obsloužili, a my ostatní mezitím zmizeli. Výsledkem bylo, že přišel pokyn, že bychom někteří měli být vyloučeni, ale dopadlo to dobře. V roce 1968 se situace změnila a Mírové hnutí bylo rozpuštěno, čehož jsme se jako bohoslovci účastnili. Naši delegaci vedl Miloslav Vlk. Kapitulní vikář to udělal jednoduše – četl jména a každý řekl: ‚Rezignuji.‘ Jediný, kdo seděl s černými brýlemi, byl ministr Plojhar, který řekl, že nerezignuje, a odešel. V církvi se děly věci, Dubček reagoval pozitivně. Naději nám dávalo, že se založil Klub 231**, zorganizování svazu PTP, kdy se celá katedrála naplnila na památku obětí komunistického režimu, ale církevní pozice stále nebyla taková, že by jí ústřední výbor byl nakloněn.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 1968 očima 50.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.