Text and Illustrations Copyright © Pavel Hrdlička, 2018

ISBN  978-80-242-6821-7

PROLOG

Ten Zoul visel sedm let, neboť byl pověšen na hák.

Jeden blázen mu utrhl nohu, když ho chtěl z háku strhnout

a pochovat, protože každého oběšence, na kterého dosáhl,

buď sám pochoval, nebo ho přinesl do Prahy a postavil ho

v noci některé hokyni ke krámu…

(Staré letopisy české)

Pondělí svatodušní, 11. června léta Páně 1397

Na hradě Karlštejně

Dvůr dorazil na královský hrad Karlštejn již v neděli odpoledne, král Václav se však rozhodl pokračovat dále do Berouna. Nemohl se už dočkat, až se ocitne uprostřed svého loveckého revíru, hlavně však se chtěl vyhnout zasedání korunní rady, na kterém se budou projednávat výsledky frankfurtského sněmu. Václav IV., český a římský král, věděl, co všechno říšská knížata proti němu mají. Už i to, že se sněm konal bez něho, je nebetyčná drzost. Král si umínil, že si tím svatodušní svátky kazit nebude.

Na Karlštejně hned v pondělí po snídani zasedla královská rada bez krále k jednání. Radě předsedal opavský a ratibořský vévoda Hanuš, který nahradil zestárlého Přemka Těšínského. Bylo by nezdvořilé ostatní členy alespoň nepředstavit, takže v radě dále zasedali urozený pan Bohuslav ze Švamberka, urozený pan Jan z Michalovic, urozený pan Boreš z Rýzmburka, kteří všichni patří k panské jednotě a členy královské rady se stali v důsledku rozhodčího výroku z minulého roku, kdy byli králi vnuceni. Jejich protipól tvořili královi oblíbenci Purkart Strnad z Janovic, který pocházel z tvrze ve Vrchotových Janovicích. Byl zemanského původu a ani fakt, že v současnosti vykonával funkci chebského hejtmana a držel tři hrady, na tom nemohl nic změnit. Statečný rytíř Štěpán z Martinic, řečený Poduška, člen Bratrstva obruče a kladiva, byl u dvora již deset let a v současnosti zastával pozici hejtmana v Kladsku a na hradě Frankenštejnu. Zemanského původu byl též Markold z Vrutic – zemský převor rytířů svatého Jana Jeruzalémského, tedy johanitů. Urozený pan Štěpán z Opočna patřil k rodu Drslaviců a byl jediný z té čtveřice panského rodu. Za manželku měl Kačnu, tedy Kateřinu z Bergova, a byl tedy spřízněn s nejzavilejším královým odpůrcem Otou z Bergova. To mu však nevadilo, aby stál pevně na opačné straně. Byli tudíž čtyři proti čtyřem. Tato rada se již předem nemohla na ničem dohodnout. Král Václav se musel v duchu smát, když ji sestavoval.

Porada se konala v audienčním sále císařského paláce.

Nejprve přednesl pan Bořivoj ze Svinař stanovisko frankfurtského sjezdu, protože on jediný krále na sjezdu zastupoval. Říšská knížata si stěžovala na Václavovu nechuť řešit říšské záležitosti a téměř ultimativně přikazovala, aby král jmenoval říšského vikáře nebo hejtmana, který by ho zastupoval. Když pan Bořivoj skončil a opustil audienční sál, začala diskuse a postupně se měnila v hádku na téma „kdo za to může“. Vévoda Hanuš rázně ukončil spor, jenž se každou chvíli mohl zvrhnout v hospodskou rvačku, s tím, aby se každá strana poradila zvlášť, a společně se členy panské jednoty odešel do vedlejšího trůnního sálu. Po určité době byli do trůnního sálu pozváni i královi oblíbenci. Sotva vešli, zvolal vévoda Hanuš: „Smrt zrádcům!“ V rukou členů panské jednoty se zaleskly místo pohárů dýky. Hanuš zaútočil na Purkarta z Janovic a ten, než se na cokoli zmohl, klesl mrtev na honosné dlaždice trůnního sálu. Také ostatní spiklenci využili momentu překvapení a dýkami zaútočili na své odpůrce. Ve chvíli umírali před pozlaceným trůnem císaře Karla čtyři lidé.

Na další zbylí členové korunní rady, teď už také vrazi, nečekali. Spěšně opustili císařský palác, nasedli na připravené koně a obklopení početnou ozbrojenou družinou spěchali pryč. Prchali ze země? Ani nápad. I když spáchali zločin odsuzovaný Boží i světskou spravedlností, cválali do Berouna obhájit u krále své jednání.

Král Václav se ještě stále nacházel v dominikánském klášteře v Berouně. Večer trochu přebral. Právě se nimral se snídaní, když do kláštera vtrhla silná ozbrojená družina, která výrazně přečíslila králův doprovod. Králi to připomnělo ostudnou událost, kdy byl před třemi lety panskou jednotou zajat ve svém dvoře nedaleko odtud. Hrozící nebezpečí mu zbystřilo smysly alespoň natolik, že se začal ovládat. S kamennou tváří vyslechl hlášení vévody Hanuše, jak právě oni čtyři statečně zmařili spiknutí proti němu i proti říši. Nechal se doprovodit zpět na Karlštejn a – jakoby náhodou – vyslechl zpověď umírajícího Markolda z Vrutic, který se plačtivým hlasem zpovídal ze všech možných zločinů včetně pokusu otrávit krále. Ve skutečnosti byl Markold již mrtev a do osobní kaple císaře Karla strčili jakéhosi komedianta, který zabalen do obvazů sehrál za dvě kopy grošů svou životní roli, jež byla také nejlépe honorována. Fingované zpovědi se ujal Hanušův kaplan. Spiklenci počítali se vším, jenže přitom podcenili Václavovu inteligenci, když předpokládali, že se jeho vláda změní ve prospěch panské jednoty. Vévoda Hanuš byl sice „odměněn“, stal se hejtmanem v Kladsku a na Frankenštejnu po Štěpánu Poduškovi z Martinic, ale zároveň byl zbaven úřadu hofmistra, aby se dostal co nejdále od pražského dvora. Mezi lidem si vysloužil přízvisko „mistr Hanuš“, což znamenalo „mistr kat“.

Nepotrestané vraždy přispěly ke špatné pověsti Českého království. Prvním náznakem toho bylo, když oficiální poselstvo z frankfurtského sněmu vedené míšeňským markrabětem Vilémem dorazilo do Chebu. Tam se dozvědělo o karlštejnských vraždách, a proto se obrátilo a České království opustilo. Karlštejnský purkrabí Kunát Kaplíř ze Sulevic, který jel poselstvu v ústrety, se vrátil na Karlštejn sám. V trůnním sále to stále ještě páchlo krví.

V této pohnuté době byl na Karlštejně též přítomen rytíř Jan Zoul z Ostředka. Došel k názoru, že velcí páni si mohou dovolit všechno, aniž budou potrestáni. Předsevzal si, že učiní vše proto, aby se rovněž stal velkým pánem.

Začátkem května léta Páně 1405

Sotva by se našlo v pražském okolí ponuřejší místo než Šibeniční vrch proti Horské bráně. Vždyť sami Pražané přezdívali oné bráně Šibeniční. Hrůznost tohoto místa nespočívala v tom, že na pahorku stála městská šibenice, neboť šibenici vlastnilo každé pořádné město. Dávalo tím najevo, že má hrdelní právo, a je tudíž městem svobodným. Děs v tomto případě nahánělo nevídané množství šibenic a viselců na nich. Jako odstrašující případ pro všechny, kteří by chtěli rušit zemský mír, se ve větru houpaly tělesné pozůstatky více než padesáti členů Zoulovy bandy. Bývali to prý „krásní mládenci“, jak píše kronikář. Nejvýše pak na háku visel sám rytíř Jan Zoul z Ostředka. Nový arcibiskup Zbyněk Zajíc z Hazmburka, jenž je dal pochytat, vystrojil bohaté hody pro krkavce a jiné mrchožrouty v širém okolí. Prahou šla zvěst, že za nocí oběšenci tančí, a běda tomu, kdo by je v jejich pekelném tanci vyrušil. Tuto pověru nezastavilo ani tvrzení několika moudrých, že to způsobuje pouze vítr. V noci by tento pahorek Pražané nenavštívili ani za hrnec grošů kutnohorské ražby, a což teprve, když ony nešťastníky začali nacházet na prazích svých příbytků. Přesto se v noci onen zlopověstný pahorek dočkal návštěvníka. Muž stoupal pomalu, jako by ho někdo strkal. Krok a zase krok. Měsíc vyplul z mraků a osvítil řadu šibenic s viselci. Pražští tesaři se nadřeli, než postavili tuto děsivou alej. Kati byli povoláni jak z Kolína, tak i z Kutné Hory. Pražský kat, mistr Jiří, i se svými pacholky by na to nestačil. Poprava se odehrála na ochtáb Navštívení Panny Marie, tedy devátého července minulého roku. Od exekuce uběhlo již deset měsíců a podle toho tělesné schrány těch nešťastníků vypadaly. Co vlastně nutilo toho mladíka, jemuž nebylo ještě ani dvacet let, aby přišel v noci na tak pochmurné místo? Bylo to svědomí. A svědomí dokáže pořádně hryzat, zvláště pak ty, kteří ho ještě mají.

Ale od začátku. Říkali mu Vícek. Snad byl pokřtěný jako Vícemil, ale kdo ví? Vícek byl totiž sebranec, obci na obtíž, takže mu říkali „harant“, „skočtam“ nebo „sebranec“. Takový sebranec je ještě méně než parchant, protože ten má alespoň mámu. Postupně byl využíván k drobným pracím a musel poslouchat, kolik toho sní. Nakonec to dotáhl na obecního pasáka za stravu a nocleh ve chlévě. Před třemi roky se náhle všechno změnilo. Zrovna pásl krávy na dubině, když dobytek začal být neklidný. „Že by vlci?“ pomyslel si. Než ale stačil vstát a uchopit hůl, byl obklíčen po zuby ozbrojenými jezdci. Jeden z nich na něho napřáhl meč. „Hele, mladej, tu hůl nech ležet, chceš-li, aby ti hlava seděla na krku!“ Pak přijel další v lesklé zbroji, asi jejich velitel. „Ty tady paseš? Koukej ty krávy sehnat dohromady a hnát je tam, kam ti řekneme. Pak tě možná pustíme.“

„To já ale nemůžu. Co bych řekl hospodářům?“

„Těm?“ zachechtal se ten v lesklém pancíři. „Ti jsou rádi, že jim nehoří zadnice.“ Všichni se smáli.

Vícek se podíval směrem, kde ležela ves Paseky. Stoupal odtamtud dým a on pochopil, že vesnici i jeho samotného přepadli opovědníci. O nich se v poslední době šířily vsí hrůzostrašné historky. Poslechl, protože ho poslouchat naučili. Hnal stádo tam, kam mu poručili. A tak se dostal sebranec Vícek na Čejchanův Hrádek, momentální sídlo statečného rytíře Jana Zoula z Ostředka. Do vsi Paseky se vrátit nemohl. Jak by to vysvětlil hospodářům? Pásl dál, v tom se nic nezměnilo, jen na jiném úhoru. Krmil také prasata, která po Hrádku pobíhala. Nikdo mu však neříkal „harante“. Nazývali ho „mladej“ nebo taky „skrčku“, ale nemysleli to zle. Ne že by na Hrádku nevládla určitá hierarchie. Na její špici byl rytíř Zoul, jenž si nechal říkat „urozený pane“, i když ho za zády nazývali „starej Zoula“.

Seděl u zvláštního stolu s ubrusem a občas k němu přisedli zemani, kteří to s ním táhli. Byl to velký pán. Držel dva hrady, mimo již zmíněného Čejchanova Hrádku zmocnil se též hradu a městečka Dubá. Výpalné vybíral skoro z celého Posázaví. Ale na konci dlouhého stolu, kde seděl Vícek, panovala větší legrace a nikdo se ho neptal, jakého je vlastně původu. Nikdo mu nevyčítal, kolik toho sní. Všeho bylo dost, a to masa i ryb. Žádný půst se na Hrádku nedržel. Vícek poprvé ochutnal víno, dostal pořádné boty, a když se jednou tlupa vrátila z výpravy, Chrochta mu hodil do náruče zelený panský kabátek se slovy: „Zkus si ho. Tobě možná bude.“ Víckovi padl jako ulitý. Takový neměl ani rychtář v Pasekách. Mladík se též učil zacházet se zbraní a jezdit na koni. Chtěl se i zúčastnit výpravy, ale její velitel, kterému přezdívali Hranáč, ho zastavil slovy: „Dej si voraz, mladej! Ještě se musíš hodně učit!“ A tak hoch pásl dál a práce bylo dost, protože z výpravy přihnali další stádo. Hlavní ale bylo, že Vícek konečně našel to, po čem celý život toužil. Našel přátelství. Konečně někam patřil. Rytíř Zoul držel dva hrady. Podle zemských desek mu však ani jeden nepatřil. Koho by taková maličkost v době králova zajetí v roce 1402 a 1403, kdy panovalo bezvládí, mohla zajímat? Pak ale král ze zajetí šťastně unikl a již v únoru opět zasedal zemský soud. Pro Zoula to mělo být varování, ale přestaňte s tak výnosnou činností, jako je olupování kupců a vymáhání výpalného od slabších sousedů. Zoul dal zpevnit bránu, nechal před ní vyhloubit ještě jeden příkop a pustil varování z hlavy. Vždyť v době bezvládí loupili skoro všichni. Neuvědomil si ale, že ještě není zdaleka tak velkým pánem, aby mu všechno prošlo. Stalo se to někdy začátkem léta minulého roku. Vícek pásl na kopci nad vesnicí Bezděkov a kromě dozoru nad dobytkem dostal ještě jeden úkol. Měl sledovat cestu od Týnce a Poříčí, zdali se k hradu neblíží ozbrojený houf. To bylo další opatření rytíře Zoula. Pakliže by něco podobného viděl, měl okamžitě skočit na koně a varovat posádku. A právě ono dopoledne je spatřil. Nejprve si myslel, že ho šálí zrak. Tolik jízdních a pěších si vůbec nedokázal představit. Vícek měl dojem, že proti Hrádku pochoduje snad celý svět. S hrůzou civěl na tu po zuby ozbrojenou záplavu. Dostal takový strach, že vlastně nevěděl, co činí. Skočil na koně, ale místo na Hrádek ujížděl směrem na Benešov. Ten den sedláci z Bezděkova přišli zadarmo k hovězímu dobytku.

Arcibiskup Zbyněk Zajíc z Hazmburka se rozhodl všem ukázat, že to s pronásledováním zemských škůdců myslí vážně. Sebral hotovost ze dvou krajů, nezanedbatelný oddíl postavili i Pražané. Najednou byli zvláště horliví, už proto, že Zoul přepadal pražské kupce. Ale hlavně chtěli napravit svou pošramocenou pověst z doby králova zajetí. Než dobře vyzbrojené vojsko opustilo místo soustředění, povolal arcibiskup do své válečné rady pana Václava z Dubé, který oba hrady a kraj kolem dobře znal. Jak by také ne, když mu hrad Dubá patřil. Ostatně Čejchanův Hrádek, jak už název napovídá, nebyl žádná nedobytná pevnost. Uprostřed jeho hradeb stála hlavní budova obklopená dalšími, jako jsou stáje, špýchar a černá kuchyně. Vstup střežila pevná kamenná věžovitá brána.

Zatímco první sled předstíral, že se snaží dobýt bránu, a začal zasypávat příkop, oddíl zkušených žoldnéřů pomocí žebříků dobyl hradbu na jejím nejnižším místě. Netrvalo ani hodinu a bylo dobojováno. Překvapená posádka se vzdala téměř bez boje. Svázali je včetně rytíře Zoula a hnali do Prahy jako dobytek. Ve středu, na ochtáb Navštívení Panny Marie, což je devátého července, je odvedli Horskou bránou na Šibeniční vrch. Na poslední cestě je doprovázel nový betlémský kazatel, mistr Jan Hus. Hovořil k nim natolik vemlouvavě, že i samotného Zoula pohnul k pokání. Pověsili jich pro výstrahu a bez milosti všech padesát.

Vícek nechtěně zavadil o jednoho viselce. V přízračném světle měsíce pohlédl do jeho tváře bez nosu a bez rtů. Umrlec na něj zíral prázdnými očními důlky a cenil na něj zuby. Jeden přední mu chyběl. Vždyť je to Chechta. Jmenoval se vlastně Chval, ale protože se rád smál, říkali mu Chechta. Právě jemu chyběl přední zub, o který přišel při nějaké rvačce. Vícek raději uhnul pohledem a popoběhl do středu popraviště. Tam oslovil ta mrtvá těla. „Kluci, já jsem vás zradil! Dostal jsem takový strach, že jsem zbaběle utek. Ale to vám slibuju, že vás tady viset nenechám!“

Sebranec Vícek našel nový smysl života.

Úterý na svátek svatého Pankráce,

12. května léta Páně 1405

Podrychtář Václav od Černého koně, než vstoupil do radnice, šel se podle svého zvyku zeptat na radniční dvorek, co je nového. Na dvorku stál představený biřiců, který si nechal říkat magistr, s místním posluhou. O něčem se dohadovali. Václav uslyšel poslední slova rozhovoru. „Co dáš, když za tebe ztratím slovo?“

„Co bych dával? Vždyť já z toho trakaře platím,“ ohrazoval se posluha.

„Nedáš, nemáš,“ zarecitoval magistr. V tom spatřil Václava. „Tady máš podrychtářskýho, tak si to vokecej sám,“ vyzval posluhu.

Ten také nelenil. „Podrychtářskej, žaluju, že mi ukradli trakař, a tudíž jsem bez živobytí.“ Byl to vytáhlý hubeňour s povislým knírem, na hlavě měl roztrhaný slaměný klobouk a oblečený byl ve špinavé kytlici.

Podrychtář ho znal. Říkali mu Sudla a byl to mazaný šizuňk. Sotva naložil pytel na svůj mohutný trakař, už naříkal: „To je tíha, to je tíha. Za to si musím počítat zvlášť.“ Právě proto s ním Václav žádnou velkou účast necítil.

„Co já s tím? Jen si vzpomeň, před kterou hospodou jsi ho zapomněl.“

„Tak to prr! Já náhodou vím, že mi ho ukradli před šenkem U Zlámanýho groše.“

„To je ovšem něco jiného, když víš, kdo ti ho vzal.“

„Kdybych věděl, kdo mi ho vzal, tak tě tady nevotravuju. Já pouze vím, že po nešporách jsem ho opřel o zeď, a po rychtářský hodině už tam nebyl.“

„Ty jsi ho nechal takovou dobu bez dozoru a pak se divíš?“

„Co jsem měl asi tak dělat? S trakařem mě dovnitř nepustí.“

„Já ti tedy poradím. Teď, když nemáš trakař a nemáš co dělat, můžeš se po něm porozhlédnout. Stejně ti ho vzal někdo z tvých kolegů. Pak přijď za mnou a podej žalobu. Slibuji ti, že to vyřídím přednostně. A nezapomeň si vzít alespoň jednoho svědka, který dosvědčí, že trakař byl opravdu tvůj.“

„Já mu hned říkal…,“ připojil se k Václavovi magistr.

„Já vím, co jsi říkal, magistře,“ přerušil ho Václav. „U mě nikdo nemusí ztrácet slovo. Právo je tady pro všechny, pro chudé i pro bohaté.“

„Jó, to na naší slavný radnici asi soudí podle jinýho práva.“

„Nech toho, magistře! Ještě nás někdo uslyší,“ zarazil ho Václav.

Málokdy se stane, že dvě rozdílné osobnosti – jako představený biřiců Šebek, řečený magistr, a podrychtář Václav od Černého koně – spolupracují tak dlouhou dobu. Václav byl střední postavy a kdysi spíše hubený. Teď, když se blížil čtyřicítce, přece jenom přibral, ale tlustý určitě nebyl. Magistr byl o hlavu vyšší, měl býčí šíji a jistě vážil více než dvě stě liber. Byl silný a na sílu také spoléhal. Podrychtář se oblékal solidně, bez různých módních výstřelků, jako byly příliš krátké kabátce nebo různobarevné nohavice. Volil barvu černou, modrou nebo šedivou. Magistr nosil v zimě i v létě koženou, již značně flekatou kazajku, a hlavu mu zdobila kožená kukla. Za silným opaskem měl zastrčenou mohutnou sekyru. Rukama jako lopaty dokázal natáhnout těžkou kuši bez páky a bez heveru. Václav si na zbraně nepotrpěl. Nejčastěji nosil dýku, která byla součástí tašky na opasku. Šebek si sice nechal říkat magistr, ale s univerzitním titulem to nemělo nic společného. Tak ho totiž nazval nejvyšší městský písař, Jan z Weilburka, jenž si potrpěl na květnatou latinu. A Šebkovi se to „magister praeconum“ zalíbilo. Václav brzy zjistil, že magistr neumí číst ani psát. Přesto měl mezi biřici autoritu. Dostat totiž od něj facku, to bylo o život. Naproti tomu Václav chodil na městskou školu, absolvoval jak trivium, tak i kvadrivium, a nakonec docházel na pražské vysoké učení. Než však mohl složit bakalářské zkoušky, zemřeli jeho rodiče a Václav se začal živit jako písař a později jako podrychtář.

„Je nahoře něco nového?“ zeptal se Václav a kývl směrem k radnici.

„To si, podrychtářskej, piš, že je,“ prohlásil magistr se špatně skrývaným nadšením. „Panstvo lítá jako splašený. Prej jim schází tisíc kop.“

„Ale magistře, to není možné. Tolik v truhlicích ani nemají.“

„Bodejť by je měli, když je šlohli,“ trval na svém magistr. „Hlavně když mi kontrolujou každýho knechta, a sami se pakujou ve stovkách kop!“ To magistr narážel na to, že uváděl více biřiců, než jich ve skutečnosti bylo. Jejich žold si nechával pro sebe. A ono se na to přišlo.

Orloj začal odbíjet devátou hodinu. To byl nejvyšší čas dostavit se na radnici, protože od deváté hodiny začínalo zasedání městské rady a rychtář nebo podrychtář museli být pánům konšelům k dispozici. Současný rychtář Jan, řečený Celný z Komína, byl zároveň pověřen vybíráním královských cel a po zbytek času se zabýval hospodářstvím na staré rychtě. Proto na zasedání chodil zásadně Václav. Rychle vyběhl na rynek a hlavním vchodem vstoupil do radničního mázhauzu. Tam prodávali své zboží kožešníci, kteří měli mázhauz pronajatý. Po vnitřních schodech vystoupal do prvního patra, kde se nacházely dvě síně. Ta první se nazývala síň pro strany a druhá, honosnější, byla síň radní, kde zasedali konšelé. Právě v síni pro strany se měl podrychtář zdržovat a být pánům konšelům k dispozici. Václav přišel zrovna včas, protože byl okamžitě volán do rady. Že by opravdu někdo vykradl obecní hotovost? pomyslel si. Nic na to ovšem nevypadalo. Konšelé seděli v lavicích za dlouhým stolem a tvářili se sebejistě. V čele stolu seděl Jan Ortlův, současný purkmistr, jemuž pro malou postavu říkali Johánek. Výjimečně byli na zasedání rady sezváni všichni písaři. Ti ovšem stáli semknutí kolem nejvyššího písaře, doktora práv Jana z Weilburka.

Purkmistr Johánek pohlédl na Václava. „Tebe jsem nechtěl. Potřebuji mluvit s rychtářem, protože v době, o které bude řeč, byl členem městské rady.“

„Teď je právě zaměstnán v zájmu krále a já ho zastupuji,“ vysvětlil Václav.

„Co se dá dělat, promluvím s ním později,“ rezignoval purkmistr. Potom se obrátil ke konšelům. Jelikož Václav nebyl vyzván, aby radu opustil, vmáčkl se do výklenku okna a zvědavě sledoval dění.

„Král nás vyzývá, abychom neprodleně předložili kvitanci o splacení dluhu opolským knížatům v roce 1397,“ oznámil Johánek městské radě. „Ať nám tedy nejvyšší písař sám řekne, jak na tom jsme,“ vyzval Jana z Weilburka.

„Vážení páni konšelé,“ začal nejvyšší písař. „Velice lituji, ale v tom nemůžeme našemu nejmilostivějšímu králi vyhovět. Jak jistě všichni víte, při požáru v roce 1399 shořely všechny listiny a téměř všechny městské knihy.“

„Ale to jsme v pěkné kaši! Co když král bude vyžadovat, abychom zaplatili znovu?“ vybuchl jeden z konšelů.

„Soused má pravdu!“ volal další. „Proč by jinak chtěl král po tolika letech vidět tu zpropadenou kvitanci?“

„Kolik to vlastně dělá?“ zeptal se věcně konšel Otlinger. Nejvyšší písař se znovu ujal slova. „Jde o dluh osmi tisíc kop, které si náš nejmilostivější král vypůjčil od opolských knížat v roce 1389. Za dluh se zaručilo naše Staré Město pražské veliké a město Vratislav. Dluh byl poctivě každoročně splácen až do roku 1397, kdy zbývalo zaplatit čtrnáct set dvacet osm kop. Vím určitě, že naše slavné město dluh vyrovnalo. Bohužel neznám podrobnosti, neboť v té době byl nejvyšším písařem můj zesnulý otec.“

„Vždyť vám říkám, že jsme v loji! Náš nejmilostivější panovník bude od nás milostivě chtít, abychom zaplatili znovu,“ doplnil ironicky konšel, který se předtím zmiňoval o kaši.

Předstoupil podpísař, čili subnotarius, Mikuláš Cvikovský. „Směl bych k tomu něco říct?“ zeptal se zdvořile.

„Pan nejvyšší písař se mýlí. Listina, o níž je řeč, existuje, neshořela. Kvitanci jsem našel v knize soudních register z roku 1351, když jsem třídil staré písemnosti.“

„Ale to není možné! Jak by se tam dostala?“ zaprotestoval Jan z Weilburka.

Podpísař odběhl dozadu a chvíli se prohraboval na polici s písemnostmi. Nakonec přinesl vítězně kus světlého pergamenu a s úklonou ho položil před purkmistra.

Ten se nedočkavě do listu zadíval. „Tady stvrzuje kníže Bolek Opolský pod svou pečetí, že královi rádci Štěpán z Opočna, Jan z Milheimu, Štěpán z Martinic a Purkart z Janovic dluh srovnali tak, že je vše zaplaceno. Dáno desátého února 1397,“ četl pergamen vítězoslavně nahlas. Pak se obrátil na nejvyššího písaře. „Myslel jsem si, že máš v listinách větší pořádek!“ Václav téměř cítil, jak svědomitého Jana z Weilburka výtka přímo zabolela.

„A kde máš pečeť?“ zchladil purkmistra konšel, který rád do všeho šťoural.

Jan z Weilburka přistoupil blíže a zahleděl se na pergamen. „Toto je pouze kopie,“ oznámil všem.

Teď nastane dlouhé dohadování, co by se mělo a nemělo, a na to již Václav nebyl zvědavý. Tiše opustil radní síň. Měl tam raději zůstat, neboť na něj v síni pro strany čekala Ula, vdova po Frýdlovi, obchodníku s kořením.

„Čekám tady na tebe, podrychtáři, už nejmíň hodinu. Můj čas je drahý. Okamžitě musíš těm ďábelským rejdům udělat konec.“

„Ale to se pleteš, sousedko. Ďábel a jeho rejdy nespadají pod mou kompetenci. S tím se obrať na konzistoř.“

„Tam bych se obrátila, kdybych nevěděla, kdo za tím stojí.“

„Ještě jsi mi neřekla, co se vlastně stalo,“ podotkl Václav.

„Za všechno může Ludéř, který nemůže přenést přes srdce, že se mi v obchodě daří. Nejdřív mi nacpal pukavce mezi pytle s kořením, a když to nepomohlo, vykopal v noci mrtvolu a strčil mi ji do vrat. Jenže to je zločin a ty musíš zakročit!“

„Jak víš, že je vykopaná?“

„Protože smrdí. Ostatně to poznáš sám.“

„Tys ho viděla?“ zeptal se Václav.

„Ještě to tak. Oči bych mu vyškrábala!“

„Máš na to svědky?“

„Kde bych je vzala? Poctiví lidé v noci spí.“

„Jak tedy můžeš vědět, že to byl zrovna ten Ludéř?“

„Kdo jiný než ten hadrlump odnaproti!“

„Raději zanech obviňování, neboť obvinit někoho bez důkazů se trestá. Počkej tady. Seženu nějakého přísežného měšťana a biřice. Pak se na to půjdeme podívat,“ pravil Václav a spěchal na radniční dvorek. Za sebou ještě slyšel:

„To by se vám líbilo, trestat bezbrannou vdovu!“ Nakonec vykročili čtyři. Podrychtář Václav s rychtářským právem v ruce, představený biřiců Šebek se svou nepostradatelnou sekyrou, za nimi pak přísežný měšťan Jeroným, jenž se staral, aby mu nic neuniklo, a vdova Uršula, zkráceně Ula, která doufala, že se konečně zbaví konkurence.

„Magistře, zjisti prosím u biřiců, kteří měli ponůcku, co vlastně dělali, protože chodit v noci po Praze s nebožtíkem, to není jen tak.“

„Práskat na svý kluky, to taky není jen tak,“ zabručel magistr.

„Budu muset obejít všechny pražské hřbitovy a zjistit, jestli jim nějaký zesnulý nechybí. A tak nechtěj, abych ještě obcházel všechny šenky a zjišťoval, jestli se tam ponůcka nezapomněla.“

„Radši toho nech. Někdo tady má tak dlouhý uši, že by jimi mohl rozhánět mraky.“

„Kdože má uši?“ zeptal se přísežný měšťan Jeroným, kterému opravdu nic neuniklo.

Dům a krám vdovy Uršuly stál v Požidí a už zdálky ho poznali podle davu, který ho obklopoval. V Praze se nic neutají a o zvědavce není nouze. V tomto případě se však zvědavci drželi v určité vzdálenosti. Před podrychtářem a jeho doprovodem se rozestoupili a nechali je projít. Pohled to byl opravdu strašný. Mrtvola ležela přede dveřmi kořenářského krámu.

„Tohle je satanské dílo. To se musí hlásit na konzistoř,“ prohlásil přísežný měšťan Jeroným. Raději se díval jinam.

„Toho nikdo nevyhrabal. Ten je ze Šibeničáku. Ještě má špagát kolem krku,“ prohlásil magistr erudovaně. Vytáhl dýku, kterou měl vzadu na opasku, a provaz odřízl.

„Takhle ho přece tady nemůžeš nechat,“ domlouval Václav vdově. „Přikryj ho něčím.“

„Já? Snad si ho odnesete!“

„Jak si to, ženská, představuješ? My jsme úřední osoby,“ osopil se na ni přísežný měšťan Jeroným.

„Nález práva v tomto případě hovoří jasně: Pokud by se našel na ulici umrlý, který nemá příbuzné, je majitel domu, před nímž umrlý leží, povinen postarat se o křesťanský pohřeb na své náklady. Tento patří ke Svatému Štěpánu Na Rybníčku. Tam pohřbívají popravené.“

„Tohle je ta vaše spravedlnost? Jak já k tomu, vdova bezbranná, přijdu?“ křičela vdova Uršula.

Václav ji raději opustil a šel naproti ke krámu kramáře Ludvíka, kterému říkali Ludéř. Ten pozoroval srocení od svého krámu a očividně mu dělalo radost. Zvážněl teprve, když před ním stanul podrychtář Václav.

„Můžeš mi říct, co jsi dělal včera v noci?“

„Co se asi tak v noci dělá? Spal jsem.“

„Sám?“ ptal se dále Václav.

„Jsem člověk ženatý, řádně sezdaný, takže spím s manželkou v jedné posteli. Ty ne?“

„Svědectví manželky soud nepřipouští,“ upozornil ho Václav. „Vdova Uršula odnaproti tě podezírá, že právě ty jsi jí do vrat toho zesnulého postavil.“

„Ženská jedna bláznivá! Nemůže přenést přes srdce, že má naproti konkurenci, a přitom je přece úplně běžné, že krámy téhož oboru se sdružují na jednom místě. Co by měli říkat takoví řezníci v masných krámech nebo soukeníci v kotcích? Minulý týden po mně házela pukavci a tvrdila, že jsem jí je já nastražil do pytlů.“

„A ne snad?“

„To se ví, že ne. Na to se zeptej Voksy, jejího podomka, kterého před měsícem vyhnala. Ten se tady před týdnem motal.“

Václav zpozorněl. Že by to byla stopa? „Nevíš náhodou, kde bych toho Voksu našel?“

„To nemohu sloužit. Uprostřed roku se místo špatně hledá.“

„Děkuju ti. Možná jsi mi pomohl,“ řekl Václav a vykročil naproti.

Ostatky bývalého viselce byly přikryté dvěma pytli. Alespoň že tak. Jenže vdova Uršula se jen tak nevzdala. Sotva se k ní podrychtář přiblížil, spustila: „Když jste si ho svěsili, tak si ho taky zahrabte.“

„V tom případě se obrať na našeho arcibiskupa,“ neodpustil si Václav.

Toho se okamžitě chytil magistr. „To je svatej člověk. Ten mu jistě vypraví parádní funus s ministranty a dudáky.“

Václav chtěl urychleně místo činu opustit, než magistr řekne něco žalovatelného, ale vdova Uršula mu zastoupila cestu. „Proč jsi ho, podrychtáři, rovnou nesebral? Na co čekáš? Až sem přestěhuje celý Šibeniční vrch?“

„Prozatím nemám důvod ho zatknout. Ale ty mně něco pověz. Nepropustila jsi náhodou ze služby svého podomka?“

„Propustila. Na to snad mám právo.“

„Nemyslíš, že by se ti mohl mstít?“

„Voksa? To nemehlo? Aby nosil mrtvoly ze Šibeničního vrchu, na to byl moc líný. Takhle šmejdit u mě ve spíži, na to byl čilý. Když jsem zjistila, že mi vzal půl tuctu vajec, vyhodila jsem ho.“

Václava něco napadlo. „Ta vejce jsi u něho našla?“

„Co tě nemá. Ta už dávno někde vypil. Syrová.“

„Já jen, jestli si je náhodou neschoval mezi pytle s kořením.“ Václav si všiml, jak to s vdovou Uršulou zamávalo. Kauza „pukavci“ je tedy vyřešena. Jenže je tady stále ten oběšenec a straší mezi vraty krámu. „Nevíš náhodou, kde bych toho Voksu mohl najít?“

„Co já vím, kde je mu konec.“

Sotva se od nich oddělil přísežný Jeroným, začal magistr: „Z mrtvoláků nic nekouká. Ale co těch tisíc kop, co se ztratilo na radnici, z toho by něco kápnout mohlo. Budeš je hledat?“

„Musím tě, magistře, zklamat. Zaprvé nešlo o tisíc kop, ale hlavně – kvitance na onu sumu se našla.“

„Co je to ta dotance? To je truhla plná grošů?“

„Kvitance je listina, která stvrzuje, že dluh byl zaplacen.“

„Aha! Jako když mi Pukavec dluží tři groše a vrátí mi je. Plácneme si a jsme si kvit. Na to panstvo potřebuje lejstro? Holt ti nahoře musejí mít něco nóbl.“

* * *

V poledne se Václavovi do jídla moc nechtělo. Stále viděl napůl zetleného ve vratech krámu vdovy Uršuly.

„Co se v tom tak nimráš? Pánovi nechutná?“ Podrychtářka Kateřina si toho všimla.

„Měl jsem nepříjemné dopoledne. Někdo položil oběšence z Šibeničního vrchu kramářce Uršule před krám.“

„O tom jsem slyšela. Dámy říkaly, že to udělal nějaký vděčný zákazník, který se přiotrávil po jejím koření. Na ty její čachry by si měli posvítit litkupníci.“

„To se teď může stát, když se o jejím krámu mluví po celém městě.“

„A ty máš vypátrat, kdo jí tu mrtvolu narafičil před krám?“

„No právě. Nejvíce podezřelý se jeví bývalý podruh, kterého před měsícem vyhodila. Jenže kde ho hledat?“

„Habarta ses ptal?“

„Kdo je to, prosím tě?“ ptal se Václav.

„Ty nevíš, kdo je Habart? To jsi podrychtář?“

„Nemohu znát ve městě kdekterého otrapu. Na to je Praha přece jenom trochu veliká.“

„V tomto převelikém městě se toulá jeden chlap, který se jmenuje Habart. Ten se živí tím, že shání práci pro podruhy a služky, kteří přicházejí z venkova.“

„Jak se tím, prosím tě, může živit? Vždyť ti lidé přicházejí obvykle bez prostředků.“

„To ano. Jenže ti, kteří někoho hledají, obvykle prostředky mají. Habartovi zaplatí a tomu, koho jim dohodil, to potom strhnou z výplaty. Když nutně potřebuješ služku, přece nebudeš čekat, až ti některá zaklepe na dveře.“

„To zní nadějně. Nevíš, kde bych ho mohl sehnat?“

„Nemáš to ani moc daleko. Obvykle lelkuje u Svatého Havla.“

„Podle čeho ho poznám?“ zeptal se Václav.

„Nosí červený klobouk se zelenou pentlí a vůbec se obléká výstředně. Snad to na děvčata z venkova dělá dojem.“ Když se podrychtář Václav zvedal od stolu, Kateřina ho zastavila. „Počkej, ještě jsi mi neřekl, co to bylo za zmatek dneska ráno na radnici?“

Jednání městské rady má být tajné, a přitom Káča o tom ví již před polednem. Nad tím zůstává rozum stát.

„Purkmistr se sháněl po nějaké kvitanci. Nakonec se našla,“ snažil se to co nejvíce zlehčit.

„To je všechno?“ Káča byla očividně zklamaná. „Já slyšela, že ve skutečnosti jde o závratnou sumu tisíc kop. Mít tak alespoň desetinu, koupili bychom si dům se zahradou a vlastní studní.“ Tím se dotkla citlivého místa. Je pravda, že dům U Černého koně na začátku Havelského tržiště neměl ani dvorek, stál vedle kovárny a nebyl zrovna z největších. Jenže to byl dům Václavových rodičů a podrychtář měl k němu citový vztah.

„Je ti tady špatně?“ zabručel.

„Ty neslyšíš ten rámus z kovárny? A že Důra musí chodit pro vodu až do půlky tržiště a už je na to stará, toho si taky nevšímáš?“

„Jestli je to tak zlé, požádám toho Habarta o novou, mladší služku.“

„To přece Důře nemůžeš udělat. Kam by šla?“ Dorota, zvaná Důra, byla služebnou v domě U Černého koně již sedmnáct let. Za tu dobu se stala členem domácnosti.

„Kam by chodila? Budeš mít služebné dvě. Současný rychtář je natolik uznalý, že si to můžeme dovolit.“

„Bodejť by nebyl uznalý, když všechnu práci děláš za něj. Poslechni, že ty máš s tou mladou služkou hříšné úmysly?“

„Co tě to napadlo? Copak já jsem mluvil o služkách?“

„Myslíš, že nevím, že muže v tvém věku napadají různé myšlenky?“

„Co ty můžeš vědět o mužských myšlenkách?“

„Náhodou, konšel Smalz, sotva se stal konšelem, si pořídil konkubínu a doma má ženu Elsu.“

„Já mít doma Elsu, tak si taky něco pořídím.“

„A už to z tebe leze!“ zaječela Káča.

Václav si uvědomil, že takhle mohou diskutovat až do večera, a ještě z toho vznikne mrzutost. Raději si nasadil klobouk, chopil se rychtářského práva, oznámil, že spěchá, a opustil dům U Černého koně.

Havelské tržiště je největším náměstím na Starém Městě. Začíná u Králova dvora a končí Uhelným trhem. Na levé straně se nachází rychta s plátenickým trhem ve dvoře a proti rychtě začínají soukenické kotce, které se táhnou ve dvou řadách až k Uhelnému trhu. Po pravé straně tržiště stojí výstavné domy s podloubím. Vyniká i Karlova kolej v Rotlevově domě a kostel svatého Havla, po němž se tržiště jmenuje.

Habartův červený klobouk se zelenou pentlí nebylo možné přehlédnout. Václav zamířil přímo k němu. Ten chlap stál zády, a tak si ho Václav mohl pořádně prohlédnout. Nohavici měl každou jiné barvy, jednu červenou a druhou zelenou, modrý kabátec tak krátký, že mu bylo vidět i brjuchy. Přesně to, proti čemu brojili kněží ze všech pražských kazatelen.

„Ty se jmenuješ Habart? Potřebuji se tě na něco zeptat,“ oslovil ho. Hejsek se k němu otočil a Václav hleděl do vyžilé tváře někoho, koho z dřívějška dobře znal. Jenže to se mu ještě neříkalo Habart, ale Hubert, a harapanny ho nazývaly dokonce „krásný Hubert“. Zabýval se tím, že lákal venkovská děvčata do Prahy a pak je posílal do nevěstinců. Byl souzen pro kuplířství a poseděl si na pranýři. Potom byl vypovězen z Prahy, takže by tady vlastně neměl být. Jenže on asi ví, že před pěti lety knihy na radnici shořely, a proto se mohl klidně vrátit. A nebyl sám.

„Ale to je náhodička. Neznáme se?“ začal podrychtář ironicky.

„Nevzpomínám si, že bychom se někdy viděli,“ bránil se Hubert alias Habart.

„To je ale čirý nevděk, zapírat své dobré známé.“

„Já se teď živím poctivě.“

„Dejme tomu,“ připustil Václav. „Hledám jistého Voksu nebo Voka. Donedávna pracoval jako podruh u kramářky Uršuly. Nevíš, kde bych ho našel?“

„Jak bych to mohl vědět? Tihle lidi dělají jednou tam a pak zase jinde.“

„Nedělej ze sebe hloupého, nebo začnu zjišťovat, na jak dlouho jsi byl vypovězen z Prahy.“

„Proč hned tak zhurta? Čeleď je obvykle najímána na jeden rok, a to nejčastěji v prosinci kolem svaté Lucie. Teď se shání spíše příležitostná práce. Hledej na stavbách, v Podskalí, kde už přirazily vory, nebo na vinicích.“

„Tohle všechno vím také. Ale to je běhání na týden a na to nemám čas. Já ale vím, že ten Voksa u tebe byl, a chci vědět, kam jsi ho poslal,“ zkusil to Václav. „Ale jestli si to nepamatuješ, bude tedy nejlepší, když to vezmeš kolem rychty Svatohavelskou bránou přes Můstek na Koňský trh, potom stále rovně a Koňskou bránou město opustíš.“

„Proč jsi tak hrr? Teď si vzpomínám, že u mě nějaký Voksa práci hledal. Když půjdeš kolem rychty Havelskou bránou přes Můstek na Nové Město, uvidíš stavbu karmelitánského velechrámu Panny Marie Sněžné. Tu nemůžeš přehlídnout. Tam se zeptej.“

Chór kostela Panny Marie Sněžné opravdu nešel přehlédnout. Byla to nejvyšší stavba v Praze a svou výškou převyšovala i katedrálu svatého Víta. Podrychtář Václav, který věděl o potížích s dostavbou kostela Panny Marie před Týnem, se sám sebe musel ptát, kdy to ti karmelitáni chtějí dostavět. Pokrčil rameny a vstoupil na staveniště.

Nejprve se zeptal dvou zedníků, kteří míchali vápno.

„Dobří muži, neznáte nějakého Voksu? Na stavbu nastoupil tak před měsícem.“

Dobří muži zabručeli, že neznají, a dál se věnovali své práci. Chlap, jenž táhl káru s kamením, také nebyl zrovna hovorný. Teprve tesař, který pomocí pořízu upravoval trám, se nechal slyšet: „Tahá v díře.“ Jelikož Václav hned nepochopil, ukázal mu směr. Podrychtář se tím směrem vypravil. Na nízkém lešení, rozkročený nad kládou, stál jakýsi drvoštěp a tahal dvoumužnou pilu směrem vzhůru. V díře pod ním stál druhý a ten zase tahal pilu dolů. Všechny piliny padaly na něj, takže vypadal, jako by byl obalený světležlutou chlupatou kožešinou. Bývalý podomek Voksa byl na tom asi špatně, když přijal tak namáhavou práci. Václav by se vůbec nedivil, kdyby se chtěl kramářce Uršule pomstít. Takhle se tedy vyrábějí obyčejná prkna.

Čekal na chvíli, kdy přerušili práci, a pak přistoupil k jámě. „Ty se jmenuješ Voksa? Co takhle děláš, když ti tady rachota skončí?“

Voksa se na něj podíval zarudlýma očima, zanícenýma od padajících pilin. „Co bych asi tak dělal? Padnu a spím. Tahat v díře není žádný med.“

„To tedy není, připouštím. Já jenom, jestli nechodíš na procházky třeba na Šibeniční vrch.“

„Špacírovat si mohou dovolit takoví páni, jako jsi ty.

Ale našinec je rád, že je rád.“

„Tak tedy buď rád, že tě nikdo neviděl. Jestli ale uslyším, že se motáš v Požidí kolem domu vdovy Uršuly, tak si mě nepřej.“ Václav se otočil a opustil staveniště.

„Ať se propadnu, jestli vím, co mi ten rychtář vlastně chtěl,“ řekl Voksa a chopil se pily.

Vícek stál nedaleko domu vdovy Uršuly a vše sledoval. Prozrazení se bát nemusel, zvědavců bylo všude kolem dost. Mezi nimi se jeden vždycky ztratí. Nejprve přišel nějaký důležitý pán, doprovázený biřicem, v ruce měl něco jako palcát, který vypadal jako přísahající ruka. Mluvil s majitelkou domu a potom naproti s kramářem. Pak se dlouho nic nedělo. Dav prořídl. Nakonec se objevili hrobníci s márami doprovázení nějakým klerikem. Ten dlouho smlouval s rozzlobenou majitelkou domu. Nakonec si dala říct a klerikovi vysázela určitý počet grošů na dlaň. Hrobníci ubohého Chechtu, neboť to byl on, naložili na máry, klerik nad ním udělal kříž a všichni tři i se svým smutným nákladem vykročili na zpáteční cestu.

„To koukáte, jak šidí bezbrannou vdovu,“ zakřičela vdova Uršula a zmizela v domě.

Vícek zpovzdálí hrobníky následoval, dokud neuložili máry do márnice u nějakého kostela. „Tak ono to přece funguje,“ zaradoval se v duchu. Aby všichni jeho druhové spočinuli v posvěcené půdě, čekalo ho ještě mnoho práce. Jen samotné přípravy mu zabraly skoro týden. Nejprve obcházel hradby a hledal, kudy by se dostal do města. Bránou to pochopitelně nešlo, protože v noci je zavřená, a hlavně – těžko by ho pustili s nebožtíkem na zádech. Průchod našel za klášterem svatého Františka. Uvědomil si, že musí sehnat loďku, protože místo bylo přístupné pouze od Vltavy. Loděk bylo sice na břehu dost, jen si vybrat, jenže byly bez vesel. Vícek si všiml, že rybáři na noc vesla odnášejí, takže si bude muset nějaká pořídit. Z peněz, které utržil za koně, mu již zbývalo jenom pár grošů. A to se snažil živit příležitostnou prací. V Podskalí jeden řemeslník vesla vyráběl. Toho si všiml, když se tam ucházel o práci. Vypravil se tedy za ním. Za pár nemotorných vesel chtěl ten šizuňk celé dva groše. Víckovi bylo až do pláče, když si spočítal, kolik by za to bylo chleba, slaniny a sýra. Smlouvat neuměl, a tak hnán svými přízraky zaplatil. Již několik dní měl vyhlédnutý starý seník u řeky, kde nikdy nikoho nespatřil. Tam se i se svými drahocennými vesly ubytoval. Rozhodl se, že vždy jeden den bude pracovat, aby si vydělal na nejnutnější živobytí, a další noc se postará o jednoho mrtvého kamaráda.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pouť oběšenců.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.