Copyright © Theo Addair, 2018

Cover illustration © Daria Golab, 2018

ISBN 978-80-7549-699-7

1. KAPITOLA

Daniel

Daniel Morgenstern vytáhl z kapsy saka koženou peněženku a zaplatil za taxi bez mrknutí oka, přestože cena za jízdu z nějakých čtyřicet kilometrů vzdálené Prahy nebyla zrovna nízká. Jedna z výhod bohatých rodičů, ušklíbl se v duchu. Jaká ironie. Dal by hodně za to, aby mohl přijet prostě vlakem do Obrtína spolu s ostatními. To bylo ovšem nemyslitelné.

Narovnal ramena, uhladil si rukou čerstvě zastřižené světlé vlasy a s pocitem nevyhnutelnosti se chopil držadla svého kufru.

„Domov, sladký domov.“

Ačkoli přiléhavěji by snad znělo z bláta do louže. Prošel bránou s nablýskaným nápisem GYMNÁZIUM CESTA VZHŮRU – OBRTÍN a zamířil k důvěrně známé budově s bledě žlutou fasádou. Afrikány na záhonech lemujících chodníčky bzučely včelami a z rohu budovy plaveckého bazénu se ještě pořád odlupovala omítka. Na zídku před vchodem se vyhoupla strakatá kočka a olízla si tlapku.

Jednoho by ta malebnost zmátla, pomyslel si Daniel trpce a neubránil se srovnání se stejným okamžikem před třemi lety. S jakým nadšením, s jakou dychtivostí tehdy kráčel toutéž cestou. Jak těžce musel nutit své nohy, aby se pohybovaly s veškerou důstojností, jaké byly ve své třináctileté nedočkavosti schopny. Kolik lákavých představ a snů se mu začínalo odvíjet před očima… Nyní mu to přišlo jako výsměch.

Se zaskřípěním otevřel těžké vstupní dveře a nadechl se. Ve vzduchu se vznášely pozůstatky chemického zápachu Sava smíchané s vůní dřeva, nabílených zdí, křídového prachu, čaje, ohmataných knih…

Vůně, jak Daniel dobře věděl, jsou tím nejsilnějším spouštěčem vzpomínek. I když se na návrat připravoval, minulost na něho opět zaútočila s nečekanou silou. Zastavil se a stiskl rukojeť kufru tak pevně, až mu klouby na prstech zbělely. Poslední rok, připomněl si. Vydržel horší věci, nevzdá se tak blízko cíle.

Teprve po pár vteřinách, kdy si byl skoro jist, že se neotočí na patě a neodkráčí stejnou cestou, jakou přišel, si dovolil trochu se uvolnit a pokračovat v chůzi.

Klapot jeho polobotek se odrážel od vysmýčených stěn. Na studijním oddělení přirozeně nikdo nebyl, ale to ani nečekal.

S pocitem lehké nevolnosti minul nástěnku, na níž zatím téměř nic neviselo. Snad kromě léty už poněkud vybledlého upozornění na přísný zákaz mobilních telefonů s informací o umístění veřejných telefonních automatů. V dnešní době se takové pravidlo zdálo směšné, ale patřilo zkrátka k jedné z místních zvláštností. Zřizovatel gymnázia byl kromě podnikatelských úspěchů a pohádkového jmění proslulý vášnivým obdivem ke všemu britskému. Této své lásce dal průchod v nejrůznějších drobnostech od školních uniforem přes rozšířenou výuku angličtiny až po sportovní stipendium. Jednou z těch podivnějších byl právě zákaz elektronické komunikace a sociálních sítí jako čehosi frivolního, co se neslučuje s vážnou studijní atmosférou. Nepochybně to také mělo souvislost s tradicemi, jež se na obrtínském gymnáziu téměř posvátně vzývaly, o to horlivěji, oč kratší historii měla škola skutečně za sebou. Na internát se podle školního řádu nesměly brát mobilní telefony, notebooky, tablety ani jiná podobná zařízení a studenti byli odkázáni na školní počítače v knihovně a na telefonní automaty v přízemí internátní budovy.

I přesto se každý rok v září s neúnavnou pravidelností několik zabavených telefonů urodilo. Daniel neměl nejmenší potřebu zákaz porušovat. Proč také? S kým také?

Došel až na konec chodby, navyklým pohybem si urovnal kravatu a zaklepal na dveře nadepsané Martina Lukešová – studijní a ubytovací referentka.

„Už jdu,“ ozval se unavený ženský hlas. „Jestli jedete s prádlem, tak – ach, to jste vy.“

„Omlouvám se, slečno Lukešová. Dohodl jsem se v červnu s panem ředitelem, že přijedu zase o den dříve a…“

„Ale ano, já vím, jen mi to při tom všem zařizování vypadlo. Když minutku počkáte, přinesu vám klíč.“

Ani ne za slibovanou minutu zaznělo po dlažbě staccato podpatků.

„Tak, tady to je… Žádal jste o samostatný pokoj, je to tak?“

Napjatě přikývl. Očekával, že jeho žádosti bude vyhověno, tak jako loni i předloni, ale nemohl si být jist. Slečna Lukešová však jen přikývla a podala mu klíč.

„Výborně. Čtyři sta třináct. Obávám se, že tam ještě nejsou ručníky, ale snad tu jednu noc nějak přežijete.

Zítra už bude všechno v pořádku… doufám,“ procedila poslední slovo nasupeně. Ale jelikož přitom vyhlédla z okna na příjezdovou cestu, Daniel předpokládal, že není terčem její nelibosti.

„To nebude žádný problém. Jen ještě jedna věc – byla byste tak laskavá a poslala za mě e-mail rodičům, až budete mít čas? Nemám ještě přístup do sítě a…“

„Ale jistě, jistě. Tady mi napište adresu a text, vyřídím to za chvíli s ostatními e-maily.“

Daniel si vzal nabídnutou tužku, napsal matčinu adresu a pod ni jediný řádek. Bez oslovení a bez emocí. Neměl pocit, že by se od něho cokoli z toho čekalo.

Dorazil jsem v pořádku. Pokud se stane něco významného, napíšu. Daniel

Pochyboval, že by se jeho matce zdály významnými tytéž věci jako jemu. Nejbližší další zpráva se bude týkat pololetního vysvědčení.

Podal papír a tužku referentce.

„Moc děkuji, nebudu zdržovat. Je mi jasné, že toho máte v tyhle dny dost.“

Slečna Lukešová se na něho vděčně usmála a namísto přísné výkonnosti, podtržené pevným drdolem a brýlemi se silnými obroučkami, vypadala na chvíli jako úplně obyčejně uondaná ženská od vedle.

„Člověk dělá, co musí,“ pokrčila rameny. „Rozvrh a ostatní pokyny dostanete zítra. Kdybyste něco potřeboval, budu buď tady, nebo na studijním.“

Daniel kývl a vydal se po schodech nahoru.

Ložnice byla jako každá jiná – bílé stěny, uniformní béžové závěsy na vysokém okně se širokým parapetem, podlaha z naleštěných parket. Zařízení tvořil jednoduchý nábytek ze světlého dřeva, vše ve dvojím provedení pro dvojici obyvatel. Postele s velkými úložnými zásuvkami, bílé lampičky na nočních stolcích, poškrábané pracovní stoly s tvrdými nepohodlnými židlemi a skříně, jejichž posuvné dveře byly osazeny zrcadlem – nejspíše aby se žádný ze studentů nemohl vymlouvat, že si nevšiml nepořádně uvázané kravaty. Daniel složil svůj kufr k jedné ze skříní a zaposlouchal se do ticha.

Už zítra tohle místo ožije další stovkou studentů. Někteří z nich přijedou prvně, plni očekávání. Přál jim, aby se jim splnila. On sám už od vyhlášeného obrtínského gymnázia neočekával nic jiného než dobrou startovní pozici pro studium na vysoké škole.

To bylo dlouho jeho jedinou motivací. Oproti loňskému roku se však přidal ještě jeden důvod vrátit se na místo zamořené špatnými vzpomínkami a nočními můrami. Bláhový, pošetilý. Objektivně zcela nedůležitý. Daniela iracionální chování druhých mírně rozčilovalo, ale u sebe sama ho přímo přivádělo k šílenství. Jestli si na něčem zakládal, jestli existoval rys jeho osobnosti, na který byl hrdý, byla to jeho inteligence, jeho schopnost uvažovat.

A přesto tenhle důvod zjevně nemínil jen tak opustit jeho mysl. Důvod to byl drobný, s medově zlatou kůží, neslušně dlouhými tmavými vlasy a živýma očima v barvě silné kávy.

2. KAPITOLA

Kit

Kit zvládl krátký telefonát domů hned jako první věc po příjezdu, dokonce ještě předtím, než si došel na záchod, i když při loučení s mámou už netrpělivě přešlapoval. Ale chtěl jí stihnout zavolat, než se osamělí vyjukaní prváci rozkoukají, seskupí a zašmodrchají se v neprostupný chumel kolem prehistorických telefonních automatů. Kdo ví, jak dlouho by pak musel čekat, a máma by si dělala starosti, jestli třeba cestou vlakem nezabloudil nebo něco podobně pravděpodobného.

Teď už stál vedle dveří studijního oddělení, trochu stranou, aby nepřekážel frontě vinoucí se po chodbě až za roh. Štěbetání čekajících studentů se slévalo do jediného nesrozumitelného šumu a Kit skoro čekal, kdy začne rozhlas chraplavě hlásit příjezdy a odjezdy rychlíků. V ruce držel klíč od pokoje, kartu na obědy a několik papírů – rozvrh, plánek areálu, který neznámo proč rozdávali studentům všech ročníků, jako by se snad jednotlivé budovy během prázdnin mohly záhadně přestěhovat, přihlašovací údaje do školní počítačové sítě a rozpis ubytování.

Na posledně jmenovanou písemnost momentálně upíral pohled. Matěj Gregor, Cristian Arroyo, stálo černé na bílém u čísla pokoje, a Kit nevěděl, jestli se má smát, nebo brečet. Další rok s Matějem na jednom pokoji.

„Kite! Hej, tady!“

Rychle vyhladil obličej do bezstarostného výrazu, jak se na poslední den prázdnin slušelo a patřilo, a blýskl zuby v úsměvu, i s tím jedním křivým vpředu.

„Maty! Jak se vede?“

Přinutil se nezírat na Matějovy pihy, kterých bylo snad ještě víc než dřív, na jeho světlé vlasy se sluncem vybělenými konečky, na to, jak mhouřil oči.

„Kromě toho, že jsme zpátky v tomhle primitivním a zaostalým doupěti bez Facebooku a jedlýho jídla? Skvěle, fakt skvěle. Už máš rozpis?“

Kit přikývl, zvedl ruku s papíry a dal si pozor, aby do jeho hlasu pronikla ta správná míra radosti, jaká se dá očekávat u kamarádů.

„Jsme zase spolu.“

„No proto. Nevzal bys mi věci, kámo? Tady to vypadá na dlouho.“

„Jasně, beze všeho. Uvidíme se nahoře.“

„Bezva, dík!“

Matěj blýskl úsměvem a šel se zařadit na konec fronty, kde se hned dal do řeči s přáteli z fotbalového týmu. Kit od něj opožděně odtrhl pohled, nacpal kartu, klíč i papíry do zadní kapsy džín, popadl oba kufry a odhodlaně je začal vléct do druhého patra.

V pokoji nejdřív otevřel okno, aby vyvětral zatuchlý vzduch a slabý zápach čisticích prostředků a pustil dovnitř něco letního tepla, a hned se pustil do vybalování. Přitom si jako vždycky napůl nevědomky pobrukoval melodie beze slov. Byl už skoro hotov, když se dveře otevřely.

„Pff, a už to zase začíná,“ vzdychl Matěj dramaticky, upustil nafasované propriety na svůj stůl a protáhl se s rukama spojenýma nad hlavou. „Vsadím se, že Koubová dá hned první tejden test.“

Kit pověsil do skříně poslední košili.

„Vsázet se nebudu, ale pro jistotu jsem se na to trochu podíval.“

Matěj na něj překvapeně pohlédl, přešel k němu a s hranou lítostí ho poplácal po rameni.

„Tak to beru svoje stížnosti zpátky. Upřímnou soustrast. Dopadnem oba stejně špatně, ale já si aspoň nekazil prázdniny. Proč jsi vlastně dělal takovou kravinu?“

„Představ si, že někteří z nás jsou tu kvůli tomu, aby se něco naučili.“

Matěj se rozesmál a Kitovi se ulevilo, že jejich špičkování zůstalo pořád stejné. Ono se to nakonec nějak poddá.

„No jo, to jste vy stýpkaři,“ ušklíbl se Matěj, s heknutím hodil svůj kufr na postel a otevřel ho, čímž odkryl pohled na neuspořádanou změť uvnitř. „Všecko přeháníte.“

„No jo, to jste vy sportovci,“ odpálil Kit bez zaváhání, „myslíte si, že za vyhrané zápasy vám prominou písemky a zkoušení.“

Matěj se zazubil a vytáhl z kufru první triko, co bylo po ruce. Podíval se na něj, jako by ho viděl prvně, pokrčil rameny a upustil ho na postel. Pak si přetáhl košili přes hlavu a odhodil ji navrch kufru.

„Náhodou to funguje! Tohleto sportovní stýpko je dar z nebes. Kámo, kdybys věděl, co všechno nám projde. Měl by ses taky přihlásit do týmu, ztratil bych za tebe u Marka slovo, kdybys chtěl.“

„Uhm, no…“ zamumlal Kit nezávazně, protože většina souvislých myšlenek se mu právě vykouřila z hlavy, a pokud se některé z těch zbylých aspoň vzdáleně držely tématu, kapitán týmu v nich rozhodně nefiguroval.

„Hm?“

Matěj se na něj otočil, v jedné ruce bleděmodré triko, v druhé žluté. Kit překvapeně zamrkal, s jistým úsilím přesměroval pohled od oděvu prostých míst naopak na zmíněné oděvy a bez rozmýšlení ukázal na ten modrý.

„Rozhodně tohle.“

„Další výhoda mít na pokoji uměleckej typ. Měl jsem tě poslat o prázdninách nakupovat s mojí máti. Cos vlastně dělal o prázdninách, byli jste někde?“

„Ale, tak různě… s mámou jsme byli na Mácháči… v srpnu jsem měl brigádu na poště – jako řeknu ti, že dělat tam u nás na horách pošťáka na kole je lepší než posilovna.“

„Zas seš na vzduchu. Já dělal u táty v kanclu. Práce málo, ale děsná nuda. Ale s našima jsem byl na Mallorce.“

„Na Majorce,“ opravil mu Kit bezmyšlenkovitě výslovnost.

„Ale no jo porád. Hele, nejspíš si vybalím až večer, teď bych šel obhlídnout terén. Co ty?“

Kit střelil pohledem ke svému prázdnému kufru.

„Já… já to spíš asi dodělám, když už jsem v tom. Omrkni to i za mě.“

„Drž mimísto v jídelně,“ kývl Matěj a vyšel na chodbu. Kit se posadil na postel a složil si hlavu do dlaní.

Tak tohle bude ještě jízda.

Prvních pár školních dní zabralo jako vždy přivykání rannímu vstávání a pravidelnému režimu, seznamování se s učebnicemi, na které celé prázdniny sedal prach, adaptace na pochybné pohodlí školní uniformy, sdílení letních zážitků a samozřejmě nekonečné stížnosti na stejně nekonečné fronty u počítačů v knihovně. Opravdová práce ještě nezačala, navzdory Matějovým pochmurným věštbám.

Sobotní odpoledne našlo Kita na jeho posteli, se skicákem před sebou. Měkká tužka šustila po drobounkých nerovnostech čtvrtky a pomalu za sebou zanechávala kresbu dvou těl propletených v objetí. Bez obličejů, pochopitelně.

Klika cvakla a Kit bleskovým pohybem překryl skicák učebnicí matematiky, kterou měl alibisticky položenou hned vedle.

„Šprtáš se v sobotu?“ zavrtěl Matěj hlavou, přešel ke skříni a vytáhl ručník. Nečekal na odpověď a rovnou pokračoval: „Hele… měl bych takovou prosbu.“

„Jasně, o co jde?“

„Víš, je mi to trochu trapný, ale… Říkal jsem si, jestli bys nechtěl dneska zajít do knihovny, nebo – nebo třeba, já nevím, jít si zaplavat?“

„Do knihovny nebo zaplavat? To je docela rozptyl. To jako nevíš, co chceš dělat?“

„No, já vím, co chci dělat.“

„A co teda? Tak si řekni, mně je to jedno,“ pokrčil Kit rameny, ale začínal mít nejasný pocit, že mu něco podstatného uniká.

Matěj se nuceně zasmál.

„Já už mám právě na večer jinej program.“

„Máš program? Tak proč se mě ptáš, jestli bych…“

Kitova slova postupně umlkla do ztracena, když mu konečně došel smysl Matějových otázek. Návštěva. No ovšem. A to už si málem myslel, že… ale nesmysl. Teď byl rád za svůj temnější tón pleti, protože být bledý jako Matěj, červenal by se určitě až za ušima. Sklopil oči k zemi a začal se nemotorně zvedat.

„Uhm. Aha… no jasně. Já vlastně, vlastně jsem chtěl stejně… do knihovny. Přesně. Potřebuju tam tak jako tak, takže, uhm, žádný problém.“

„Určitě?“

„Rozhodně.“

„Gracias, manito,“ zazpíval Matěj, ale tentokrát jeho komický přízvuk Kita nerozesmál.

„Mhmm,“ vypravil ze sebe s rukou na klice, protože nevěřil svému hlasu, že by ho při rozvitější odpovědi nezradil. Bez dalšího slova vyšel na chodbu a rovnou zamířil ke schodišti.

Nevěděl, kam jinam honem jít, a tak vyrazil opravdu do knihovny. Vypadala prázdná. Před koncem semestru v ní bude jistě rušno i o víkendech, ale prozatím se našlo jen málo zoufalců, kteří by sobotní večery trávili učením.

Bez přecházejících a šuškajících studentů se knihovna zdála gigantická. Nekonečné police zaplněné různobarevnými hřbety knih se tyčily ke stropu a tvořily fresky na stěnách chrámu vědění. K tomu ladilo i hutné ticho a přítmí, z něhož jako ostrůvky vystupovaly stolky osvětlené jednotlivými lampičkami. Kit bez velkého rozhlížení došel k nejbližšímu z nich a svezl se na židli.

Co na tom záleží, ozval se posměšný hlásek v jeho hlavě. Stejně ho nikdy nebudeš mít.

To Kit dobře věděl, ale jedna věc byla to teoreticky vědět a úplně jiná věc byla mít důkaz téměř před očima. Ještě chvíli seděl s hlavou v dlaních a bloudil myšlenkami u všech možných i nemožných scénářů, které se právě mohly odehrávat na jejich pokoji.

„Do háje s tím,“ zamumlal nakonec a vstal tak prudce, až židle skřípavě poposkočila a vysloužila mu tak káravý pohled knihovnice.

Kit provinile sklopil oči a potichoučku se vydal k regálu s knihami o chemii a biologii. Když už tu má trávit čas, tak ať je to aspoň k něčemu. Vytáhl si nenáviděnou organickou chemii pro druhý ročník a s povzdechem si to namířil zpět ke stolku.

3. KAPITOLA

Daniel

Ano, první týden školy se našlo jen málo těch, kteří by trávili sobotu v knihovně. Daniel byl jedním z nich. Vyhovovalo mu ticho a klid, které tu začátkem roku vládly. Včera v podvečer opět seděl u jednoho ze zadních stolků, dílem počítal cvičné příklady z matematiky a dílem přemýšlel, když se náhle objevil nečekaný návštěvník.

Daniel při zvuku kroků instinktivně vzhlédl ke dveřím, i když předpokládal, že pod přísným zrakem knihovnice si jistě nikdo nic nedovolí, a překvapeně zůstal provázet příchozího pohledem. Cristian nebyl líný, to rozhodně ne, ale aby trávil učením hned první víkend, to se mu také nepodobalo. Kromě toho vypadal rozrušeně.

Daniel sledoval, jak se menší chlapec ztěžka posadil na nejbližší židli a jak se prameny jeho tmavých vlasů zatáhly jako opona podél skloněné tváře. Přemýšlel, co se asi mohlo stát. Snad nedostal špatné zprávy z domova. Nejraději by byl vstal, přisedl si k němu a zeptal se ho přímo. A třeba mu nabídl pomoc nebo alespoň slova útěchy. Ale byl si dobře vědom, že by to Cristian neocenil.

Spíš by usoudil, že jsem se zbláznil, opravil se v duchu. Za celý loňský rok spolu nepromluvili jediné slovo.

Ani pozdrav, nic. Proč taky? Loni Cristian nastoupil do prvního ročníku, Daniel byl ve třetím. Cristian zpíval ve sboru, Danielovy mimoškolní aktivity se soustředily na vědecké olympiády. Cristian sedával na tribunách při fotbalovém tréninku, Daniel se jim v tuto dobu z pochopitelných důvodů vyhýbal. Povinný víkendový program se většinou dělil po ročnících a ve volném čase býval Cristian ve společnosti svého kamaráda. A ani při zřídkavých celoškolních akcích Daniel neměl sebemenší záminku ho oslovit, i kdyby se k něčemu takovému nakrásně odhodlal. Což by byl tak jako tak špatný nápad. Velmi špatný.

Zdálo se, že Cristian vůbec neví, že v knihovně ještě někdo je. Daniel už by býval odešel. Ale i když nemohl jít za ním a nabídnout mu podporu, bylo mu proti mysli jen tak kolem něho nezúčastněně projít, jen anonymní kolemjdoucí, lhostejný k tomu, že Cristiana očividně něco trápí.

A tak zůstal nehnutě sedět, cvičebnice matematiky zapomenuta, dokud ho nedostatkem pohybu ztuhlé svaly nezačaly brnět, a pak ještě dál. Cristian se napřed ponořil do učení, postupem času se ale začal stále častěji dívat na hodiny nade dveřmi. Nakonec se zvedl a bez rozhlížení spěšně odešel. Teprve tehdy vstal i Daniel a protáhl se. Dal by ledacos za to vědět, co Cristiana tak zkrušilo. Ale to se nejspíš nikdy nedozví.

Povzdechl si a uklidil do regálu opuštěnou organickou chemii pro druhý ročník.

To se stalo včera. Nyní dokončoval poslední bazén ze svého ranního tréninku, a ačkoli si většinou při plavání pročistil hlavu, dnes se mu to nedařilo. Musel myslet na včerejší – co vlastně? Příhodu? Setkání? Stěží. Nic se přece nepřihodilo a o setkání už teprve nemůže být řeč. Jak patetické, ještě den poté se v myšlenkách zaobírat tím, že někoho viděl sedět na židli.

Zabral s ještě větší vervou a za několik vteřin se dotkl prsty bleděmodrých dlaždiček. Stáhl si z očí brýle a už už se chystal vyhoupnout na okraj bazénu, když jeho pozornost upoutaly blížící se dívčí hlasy. Rozhodl se raději počkat a zjistit, kdo vlastně přišel.

„No a včera mě pozval k sobě na pokoj!“

„No nene! Takže ty a Gregor, jo? To mě podrž! A co?“

„Co asi, hádej!“

Daniel ani jednu po hlase nepoznával, musely být z některého z nižších ročníků. Jméno Gregor mu bylo povědomé, i když si nevybavoval odkud. Odposlouchávat jejich bezvýznamná tajemství nicméně neměl v úmyslu, a tak bez dalšího otálení vylezl z bazénu. Dívky okamžitě zmlkly a věnovaly mu nedůvěřivý pohled.

Mám stejné právo tu být jako vy, chtělo se mu vykřiknout, ale ovládl se, víc se jejich směrem nepodíval a vykročil do sprch. Mimoděk nakrčil nos nad pachem chlóru a levného erárního mýdla, zatáhl závěs a chystal se pustit vodu, když se ozval další hlas. A tentokrát jej poznával víc než dobře.

„Ale nic, nic. Všechno je v nejlepším pořádku,“ bránil se Cristian nejspíše něčím otázkám. Neznělo to příliš přesvědčivě.

„Určitě?“ ujišťoval se druhý hlas. „Zdá se mi, jako bys byl naštvanej. Zlobíš se za ten včerejšek? Kámo, ale kdybys to viděl, tutově bys mi nemoh nic vyčítat! Představ si, že měla krajkovou –“

„To je v pohodě! Chápu to. Vážně. Nemusíš… nic vysvětlovat.“

„No dobře, když říkáš.“

Daniel se zamračil. Vždyť je jasné, že to není v pohodě. Jak to, že to Cristianův kamarád nevidí?

Ale ten už pokračoval vesele dál: „Hej, chceš ukázat, jak jsem se na tý Majjj-jorce naučil skákat? Udělám z třímetráku salto!“

Cristian něco nezávazně zamumlal a hlasy se vytratily. Daniel se rychle osprchoval, oblékl se a po ces tě na pokoj si probíral v hlavě zaslechnutý rozhovor. A druhý zaslechnutý rozhovor. A včerejší Cristianovo chování. A teprve pak se mu rozsvítilo. Gregor! Proto mu to jméno bylo povědomé. Z rozpisu ubytování na nástěnce studijního oddělení. Matěj Gregor, spolubydlící Cristiana. Takže to znamená, že včera večer byl Cristian v knihovně v nedobrovolném exilu.

Ale proč je to pro něho tak nepříjemné téma, vrtalo Danielovi hlavou. A že pro něho nepříjemné je, to mu bylo jasné i z toho krátkého útržku hovoru. Napadalo ho jediné logické vysvětlení. Dotyčná slečna s krajkovým prádlem se líbí i Cristianovi. A nechce, aby o tom jeho kamarád věděl. Ovšemže ne. Co stačil vypozorovat, Cristian byl ohleduplný a každému přál to nejlepší. Netěšilo by ho kazit přátelství mezi ním a Gregorem kvůli děvčeti.

Daniel si povzdechl. Měl by si tohle malé černovlasé neštěstí vyhnat z hlavy, čím dříve, tím lépe. Přinejmenším dříve, než ho začne vídat ruku v ruce s nějakou dívkou. Ne, že by mu nepřál, aby byl šťastný. Naopak.

Ale to neznamená, říkal si, když zachmuřeně odměřoval chodbu dlouhými kroky, že bych se na to jeho štěstí potřeboval dívat.

Dopoledne Daniel přetrpěl dvouhodinovou literární dílnu pořádanou u příležitosti mezinárodního dne gramotnosti. Na odpoledne měl naštěstí dohodnutý individuální program, a tak je mohl strávit v bezpečí své ložnice. Chvíli se učil, chvíli si četl a většinu času jen koukal z okna a přemýšlel. Původně se mu ani nechtělo na večeři, neměl hlad. Ale nerad porušoval režim dne. Věděl ze zkušenosti, že když začne vynechávat večeře, nebude dlouho trvat a přestane do jídelny chodit úplně.

Později toho večera přemítal, zda neměl raději riskovat postupné vyhladovění. To už ležel v posteli, oči upřené nad sebe, ačkoli nemohl dost dobře nic vidět. Kolem vládlo ticho a tma, ale jeho mysl měla do klidu daleko.

Dnes večer v jídelně viděl tři věci.

Viděl Gregora, jak se baví s rusovláskou z bazénu, jak se s ní směje, jak jí pokládá ruku kolem pasu.

Viděl Cristiana, jak dvojici sleduje ode dveří, nepovšimnut, s neskrývaným smutkem v očích.

Ale byla to teprve ta třetí věc, nečekaná a téměř neuvěřitelná, která uvrhla jeho zpravidla tak organizovanou mysl do chaosu a která mu bránila usnout.

Protože když Gregor zrzku letmo políbil a rozešli se každý jiným směrem, Daniel viděl bez nejmenších pochybností, koho z těch dvou Cristianův zraněný pohled vyprovázel.

4. KAPITOLA

Kit

Kit předpokládal, že časem se to všechno stane jednodušším. Aspoň tak se to vždycky říkalo. To chce čas. Dej tomu čas. Čas všechno spraví, čas všechno zahojí. Kdyby si tak jen mohl zalézt do postele a celý ten zpropadený čas prospat. Strnule koukal do dnešních zápisků z hodiny a písmenka mu tančila před očima. Jestli se jeho soustředění brzy nezlepší, může se se stipendiem rozloučit.

„Země volá Kita!“

Kit s trhnutím vzhlédl a nadechl se vůně, která měla podle výrobců kosmetiky připomínat oceán. Jemu nikdy oceán nepřipomínala. Oceán by měl vonět solí a smrdět rybinou. Tahle vůně Kitovi vždycky připomínala… pihy.

V duchu pořádně zatřepal hlavou a vytřásl z ní nesmysly. Matěj stál před ním, vlasy vlhké a rozcuchané ze sprchy, a v každé ruce kvedlal ramínkem s jednou košilí.

„Nazdárek! Nerad ti ruším snění za bílýho dne, ale akutně potřebuju tvý nenahraditelný služby.“

Kit přejel pohledem z formální modré košile k ležérní kostkované a zamračil se.

„K čemu a kam?“

„K blonďatejm copům do společenský místnosti a s trochou štěstí i sem. To mi připomíná, Kite, zlatíčko…?“

„Tuhle,“ zatáhl Kit kostkovanou košili za rukáv a uhnul očima. „Jasně, mám večer něco důležitého – tak nějak jsi to myslel?“

„Co tak kysele? Snad ti to nevadí? Rád ti tu laskavost kdykoli oplatím, stačí říct.“

Kit se přinutil k úsměvu a vstal, zatímco Matěj se nakrucoval a s obtížemi natahoval vybranou košili přes vlhkou kůži.

„Nevadí, to víš, že nevadí. To jenom to učení, začíná mi asi lézt na mozek.“

Kdyby učení. A sám si to jenom ztěžoval, ale přesto ještě Matějovi pocuchal usychající vlasy do umělecky neuspořádaného účesu, než ho postrčil ke dveřím.

„Bav se.“

„To si piš, kámo,“ mrkl Matěj a dveře za ním zaklaply. Kit počkal, dokud kroky na chodbě neodezněly, a v bezmocném vzteku z otočky nakopl svou židli, až se s rachotem skácela na podlahu.

K blonďatým copům? Copak Markéta nebyla rezatá jak liška? Nebo je zrzka z plaveckého družstva už pasé? Kit nevěděl, jestli je to útěcha, nebo jestli se tím všechno spíš nezhoršuje. Nakonec došel k závěru, že zástup známostí určených k pobavení je snad přece jen lepší než jedna, která by pro Matěje byla ta jediná. Ne, že by si snad Kit dělal nějaké naděje. To vůbec ne. Kdepak. Nepředstavoval si, že za ním Matěj přijde a řekne: „Hej, kámo, co sis myslel? Všechny ty holky, to byla jen zástěrka! Chci jenom tebe a nikdo jinej nic neznamená!“

Nic podobného si Kit nepředstavoval. Většinou.

Jen trošičku. Jen chviličku.

„Děláš. Si to. Jenom. Horší!“ procedil mezi zuby nahlas.

Dost snění, nejvyšší čas zmizet. Rozhodně neměl chuť být ještě v ložnici, až sem vpadne Matěj se svou momentální jak-se-jen-jmenuje. Postavil židli zpátky na nohy, v náhlém impulsu sebral ze stolu skicák a tužku, bundu si hodil jen přes ruku a vyšel ven.

Po babím létě už nebylo ani památky. Od řeky stoupaly chuchvalce mlhy a vzduch byl těžký předzvěstí deště. Kit zamířil na kryté tribuny kolem hřiště. Sedl si až do nejvyšší řady, skicák si položil na kolena a začal kreslit. Nemusel nad tím přemýšlet, nemusel se skoro ani dívat, co dělá, jeho představy proudily skrz ruku přímo do tužky a zobrazovaly se v černobílém provedení na papíře.

Kreslil rychlými tahy, horečnatě, skoro posedle, vůbec nevnímal okolí. Natolik se ponořil do práce, že ani nepostřehl, že tentokrát mají jeho postavy obličeje. Koneckonců, bez obličejů těžko nakreslit polibek.

Ponořil se do práce dokonce tak moc, že když na výkres dopadla kapka a jemně se rozpila na rameni jednoho z černobílých chlapců, zmateně vzhlédl k zastřešení tribuny, aby zjistil, kudy zatéká.

Netrvalo dlouho, než pochopil, že střecha je bez nejmenší chybičky. A jako by to bylo to příslovečné poslední stéblo, schoval tvář mezi složené ruce a rozvzlykal se naplno.

5. KAPITOLA

Daniel

Daniel seděl na parapetu okna své ztemnělé ložnice, čelo opřené o chladivou okenní tabulku, a přemýšlel. Nikdo a nic ho nerušilo. Samostatný pokoj byl jednou z věcí, za které byl vděčný, asi jediným pozitivem, jež mu ta katastrofa v prvním ročníku přinesla.

Povzdechl si a ke skutečné mlze za oknem přibylo na vnitřní straně zamlžené kolečko. Věděl, že by se měl učit, soustředit se na práci a vyhnat z hlavy všechny nezvané myšlenky. Mohl jen děkovat sudičkám, že mu daly do vínku bystrou mysl. Na základní škole mu pomohla k tomu, aby ji dokončil o celé dva roky dříve. Tady, se vším, co se stalo, stačila jeho inteligence na to, aby stále ještě vynikal, byť jen o málo, nad svými spolužáky. Kdyby byl obyčejným klukem, snad by školu ani nedokončil.

Na druhou stranu, kdyby byl obyčejný, v každém smyslu toho slova, nejspíš by se ani nebylo stalo nic z toho všeho. Už už se začal zvedat, že se půjde posadit ke stolu a začne dělat pro změnu něco produktivního, když vtom ho upoutal pohyb.

Z budovy internátu vyšla postava a mířila dál na pozemky, směrem ke hřišti. Dotyčný měl v ruce něco jako desky nebo sešit, hlavu zastrčenou mezi ramena a kroky spěšné, jako by ho pronásledoval nevítaný společník. Nebylo z něho vidět mnoho, ale Daniel ho poznal i z výšky čtvrtého patra. A tušil i důvod jeho pozdní procházky v nevlídném počasí.

Několik vteřin hleděl zdánlivě netečně na vzdalující se postavu, zatímco v mysli sváděl souboj mezi touhou vyběhnout ven a pocitem pošetilosti nad samotnou tou myšlenkou. Nakonec seskočil z parapetu, přehodil si ledabyle přes ramena kabát a kvapně vyšel z ložnice.

Bylo skoro osm a ti nejpomalejší strávníci se trousili z jídelny zpět na pokoje. Daniel byl dávno zvyklý na postranní pohledy svým směrem a prakticky už ani nereagoval, když se kolemjdoucí nakláněli jeden ke druhému a šeptali si. S každým školním rokem navíc ubývalo těch, kdo si mohli skutečně pamatovat, co se tehdy stalo. Teď už zbyli jen ti z jeho ročníku.

Šel se zvednutou hlavou a s pohledem upřeným přímo před sebe, protože už dávno pochopil, že na odiv vystavovaná povýšenost je daleko účinnější zbroj než sklopené oči a snaha být neviditelný. Jen v nejhlubším a nejtajnějším koutku duše se ještě občas plížil shrbený při zdi a tváře mu hořely studem, ale věděl, že je to jen jeho soukromé utrpení, že navenek nic z toho nepronikne.

Jenže dnes mu ani jeho pečlivě budovaná obrana nebyla nic platná. Protože proti němu, doprovázen afektovaným chichotáním a trylkováním tří nebo čtyř děvčat z jeho ročníku, nešel nikdo jiný než Marek Ziegler. Na sobě měl jako obvykle trochu moc těsné triko s logem školního fotbalového týmu, které rád nosíval, aby děvčatům nic nebránilo v pohledu na jeho svalnaté paže a ramena. A soudě podle úšklebku, který zkroutil jeho rty při pohledu na Daniela, dnes se chtěl pobavit.

„Morgensterne, hvězdo naše jasná! Kampak, kampak? Jídelna už je jak vymetená, ani se nevobtěžuj. A vlastně, hej, můžu tě požádat vo malou službu?“

Ačkoli ta otázka nebyla na první pohled nijak zákeřná, pro Daniela měla zcela speciální a krutý význam. Tím spíše, že mu bylo nad slunce jasnější, že právě s tím úmyslem ji Marek vyslovil. Žaludek se mu sevřel nevolností a ponížením. V uších mu zvonil smích dívek. Přesto se snažil nedat na svém výrazu nic znát a díky létům tréninku se mu to snad i podařilo. Nezvolnil krok a doufal, že se Marek spokojí se svou poznámkou a dá přednost čemukoli, k čemu se původně se svou svitou obdivovatelek chystal. Ale dnes očividně neměl být jeho šťastný den.

„Copak, nemluvíš s náma? Nejsme už pro našeho génia dost dobrý?“ Z Markova hlasu přímo odkapávalo hrané zklamání.

Nevšímej si ho, nevšímej si ho, nabádal se Daniel v duchu. Už se mu zdálo, že jeho taktika zabrala, když vtom k němu Marek přikročil a zastoupil mu cestu. Daniel byl na svůj věk poměrně vysoký, ale Marek byl o dva roky starší a měl postavu, jaká právem patřila kapitánovi fotbalového týmu.

„No tak, kam máš namířeno?“

„Neřekl bych, že je to tvoje věc.“ Uvnitř nechtěl nic než vzít nohy na ramena, ale přesto se pokusil o sebejistý tón.

„Pokud vim, tak v jídelně neprší,“ poznamenal Marek a letmo pohlédl na Danielův kabát. „Takže co je za tim? Máš venku tajný dostaveníčko? Jéminánku, povidej – znám ho?“

Děvčata se znovu rozesmála, ale Marek jim tentokrát nevěnoval pozornost, zlomyslný a pátravý pohled upřený na Daniela, jako by pod fasádou posměšků doopravdy chtěl přijít na kloub odpovědi.

„Chci se jen nadýchat čerstvého vzduchu, to se snad nesmí?“ odsekl Daniel a hned si v duchu vyčinil. Znělo to mnohem defenzivněji, než měl v úmyslu.

A Marek to přirozeně nenechal bez povšimnutí. Obrátil se s úšklebkem na svou rozhihňanou společnost.

„Co říkáte na malou procházku, dámy? Doprovodíme Morgensterna, aby se mu nic nestalo.“

Přitočil se vedle Daniela a pokusil se ho chytit kolem ramen, pochopitelně za doprovodu další salvy dívčího smíchu. To už Daniel nevydržel. Prosmýkl se v otočce pod Markovou paží, rychlými kroky, které jen díky nejvyššímu stupni sebeovládání nebyly skutečným úprkem, zkrátil vzdálenost ke dveřím své ložnice a proklouzl dovnitř.

Otočil klíčem v zámku, opřel se zády o dveře a soustředil se na svůj dech. Nádech. Výdech. Nádech. Výdech. Nejhorší úzkost postupně odeznívala. Spolu s tím se mu zatočila hlava. Pomalu se svezl podél dveří do sedu a hlavu svěsil mezi skrčená kolena.

„Jsem k smíchu,“ zamumlal polohlasem k podlaze. Sledoval dvě kapky, jak dopadly na zem a stekly do spár v parketách. Nechtěl být k smíchu. Zvedl hlavu a vzteklým pohybem si přetřel oči.

Závan vyděšeného odhodlání zvířil prach v prázdném pokoji a zahnal zatuchlý puch paralyzujícího strachu pod postel. Nadešel čas zkusit to ještě jednou.

6. KAPITOLA

Kit

Přestože nebe bylo už několikátý den šedé jako stará fotografie a každou chvíli spouštělo na zem protivné mrholení, Kit zase jednou bloumal po školních pozemcích. Jeho delší tmavé vlasy se vlhkem zkroutily a lepily se mu na čelo a na krk, ale on si toho nevšímal, stejně jako počínajícího chladu posledních zářijových dní, který jako by proti všem fyzikálním zákonům vzlínal z promáčené země.

Připozdívalo se a v oknech internátu se začala postupně rozsvěcet světla. Kit odpočítal sedmé okno ve druhé řadě. Jestlipak už Lenka přišla? Jestlipak už ji Maty objal? Jestlipak už ji políbil?

Kit si zhluboka povzdechl, odvrátil se od fasády a přitáhl si bundu blíž k tělu. Ještě nějakou dobu potrvá, než se bude moci vrátit na pokoj, a do společenské místnosti se mu nechtělo. Než v téhle náladě čelit pokusům o konverzaci, raději se procházel po hřišti nebo po parku, třebas i v dešti.

Hřiště to bylo předevčírem, pomyslel si a s rukama zaraženýma hluboko v kapsách se vydal loudavě směrem k řece. Přitom si polohlasem broukal mollový nápěv, který se perfektně hodil k počasí i k jeho náladě. Míjel zrovna omšelý dřevěný altánek, když vtom se za jeho zády ozval odměřený hlas. Kit si hlasy podvědomě představoval v barvách – mámin jako teplá terakota, Věrčin a Nadin ve změti zlatožlutých odstínů, Matějův šmolkově modrý – a tenhle byl ocelově šedý jako ostří nože.

„Dnes není příliš vhodné počasí na procházky.“

Kit se prudce otočil. Za ním stál Daniel Morgenstern, ruce založené na prsou, a opíral se o sloup altánku, z něhož prýskala barva. Na sobě měl neposkvrněnou školní uniformu, jako by venku nebylo bláto a plískanice, a na bledé tváři povýšený výraz.

Jako ostatně vždy. Ten náfuka chodil naštěstí o dvě třídy výš, a tak se jejich cesty moc neprotínaly. Ale samozřejmě ho ve škole vídal a díky neustávajícím a zhusta fantastickým drbům dobře věděl, o koho jde.

Byl prý stejně starý jako Kit – jeden z těch geniálních studentů, ti jsou vždycky divní —, ale se zády rovnými jako pravítko, s ostrými rysy a chladnýma šedomodrýma očima vypadal starší. V Kitovi vzbuzoval tak trochu strach. Nebo možná ne úplně strach, ale takový ten pocit, při kterém vám skoro naskočí husí kůže.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muffin a čaj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.