Falešný román

Magdalena Mintová

Falešný román

Copyright © Magdalena Mintová, 2017

ISBN 978-80-7549-655-3

Věnováno mým prvním fanynkám a nejvěrnějším čtenářkám, milovaným babičkám Jindře a Marii a drahému dědečkovi Emilovi, který si knihu bohužel už nestihl přečíst. Mám Vás moc ráda.

Březen

sobota, 8. březen

Otec začíná být trochu neklidný. Podle všeho se mu nelíbí, že jsem zatím neudělala žádné viditelné pokroky na svém kriminálním románu. Dokonce na mě včera zvýšil hlas. Prý žiju na jeho náklady, neustále mě vidí u televize nebo před zrcadlem a tahám z něho peníze na šaty, které pak stejně nenosím. Nechápu, proč se tak rozčiluje. Koneckonců to on mě naučil nestarat se o peníze!

Já mám ovšem reálný problém, a to spisovatelský blok – bohémsky řečeno. Můj román má zatím pět stran a věci tam spějí ke konci tak rychle, že to vypadá spíš na povídku.

Napadlo mě, že bych mohla nechat hlavní hrdinku zemřít, abych to trochu oživila, jenže to není dost dobře možné, vzhledem k ich formě, kterou je povídka psána. Tím bych zřejmě vymyslela nový typ románu, mohl by se jmenovat třeba „posmrtný“, kdyby se tam najednou objevila věta: „A pak jsem umřela. Matka ten rok zasadila brambory ao rok později řešila problém mandelinek, všechno bylo jako normálně, až na fakt, že jsem byla mrtvá.“

Raději jsem na to otci nic neodpověděla, ale v hlavě se mi zrodil plán. Trochu ho uklidním a koupím si psací stroj. Už včera jsem zajela autem do starožitnictví, kam ráda chodím utrácet „otcovy těžce vydělané peníze“, a koupila jsem si starý funkční psací stroj. Cena nebyla ani tak hrozná, vzhledem k tomu, jak velký krám to je – necelých devět tisíc. Tomu říkám výhodná koupě!

A tak tu teď cvakám na stroji a čekám, až otec dorazí, abych mohla vykázat aspoň nějakou aktivitu. Přijde mi to jako pěkný transparentní způsob, jak trochu uklidnit zčeřené vody. Radši to příští týden vydržím bez nákupů. Možná se dokonce nabídnu Marii, naší hospodyni, že jídlo nakoupím za ní. Třeba bych mohla uvařit.

I když tedy nevím co, protože vařit neumím. Už slyším otce. Jeho kroky míří sem!

o chvíli později

Otec otevřel dveře a koukal na mě zcela vyjeveně.

„Co to tady děláš?“

„No, to víš, včera jsi mi vážně promluvil do duše,“ řekla jsem a potlačila úsměšek. „Můj román byl totiž doslova na mrtvém bodě, a tak jsem se rozhodla trochu to rozpohybovat… změnit styl. Koupila jsem si psací stroj, a jak jsi sám mohl slyšet,“ pro efekt jsem něco zacvakala, „zafungovalo to! Už zase píšu. Co nevidět prorazím. Víš, o čem jsme mluvili. Začnu žít na vlastní náklady, abych si neudělala na veřejnosti trapas, že ve svém věku ještě bydlím s otcem…“

Otec se sice tvářil lehce nedůvěřivě, pak se ale pousmál.

„Můžu se podívat?“ řekl a ukázal na napůl popsaný list.

Vytáhla jsem ho ze stroje tak rychle, že jsem ho omylem natrhla. „Ne, to bohužel nejde, tati. Správný spisovatel by neměl svou myšlenku dávat všanc dřív, než ji nějak zpracuje, protože to by ho pak zablokovalo a možná by to už nikdy nedokázal dokončit.“

Nebyla jsem si sice jistá, jestli to je pravda, ale znělo to rozumně. Ne že bych tím rozehnala otcovo nedůvěřivě stažené obočí, ale aspoň řekl, že mi půjde uvařit kávu a nechá mě pracovat, a vyšel ze dveří mého pokoje.

Teď už mám kávu napůl vypitou a z toho cvakání začínám šílet. Nostalgicky vzpomínám na plochou, jemnou, tichoučkou klávesnici svého notebooku. Dřív bylo sice všechno strašně romantické a dnes, jak se móda vrací, je to opět žádoucí – staré fotoaparáty, psací a šicí stroje, oblečení… Ale není to jaksi pro mě. Nejvíc na světě pravděpodobně miluji svou televizi. Kdyby to šlo, zmenšila bych se a vlezla dovnitř, abych mohla pochodovat mezi jednotlivými kanály. Klidně prohlásím, že jsem rozmazlená. Upřímně se děsím té osudové chvíle, kdy budu muset opustit svou útulnou komnatu, kde po mé princeznovské éře zůstala postel s nebesy, a opravdu začít žít na vlastní náklady. Na vlastní pěst.

Ale když už jsem v tom, možná bych svůj román měla aspoň trochu posunout dál, protože otec by pravděpodobně byl schopný vyhnat mě ven s holým zadkem, kdyby zjistil, že blafuju. Určitě se po čase začne dožadovat alespoň malé ukázky. Krom toho jsem si takřka jistá, že mě plánuje vykopnout z domu tak jako tak. Jednou po podobně závažném sporu a následovné promluvě do mé duše, jsem mu na stole v pracovně nalezla podivnou poznámku v diáři. Bylo to prosté – číslice 28 asi desetkrát červeně podtržená. Usoudila jsem, že to je s největší pravděpodobností věková hranice, do které mě tu bude tolerovat. To by mi dávalo – s přihlédnutím k mým blížícím se narozeninám – pouze rok a pár dní k tomu. Nikdy jsem se ho na to výslovně nezeptala, ale popravdě, letmé poznámky v jeho diáři, které mu tajně chodím pročítat už od deseti let, vždycky znamenaly něco důležitého. A vždycky byly dobře zašifrované, takže záleželo pouze na mé inteligenci, zda to dokážu správně vyluštit. Občas se mi to samozřejmě nepovedlo – třeba tenkrát, když jsem tam našla malilinkatým písmem naškrábáno „rozv…“. Byla jsem si tak jistá! Ukázalo se však, že jde pouze o rozvod elektřiny. Rozvod s matkou přišel až za měsíc.

Když chci něco vědět, najdu odpověď v otcově pracovně.

Ne že by byl tak naivní a nechával takové věci volně na stole; pracovnu si navíc vždy prozřetelně zamykal. Já mám však stejně prozřetelně náhradní klíč, který jsem si nechala udělat, když jsem byla mladší a chystala jsem se objevit otcův neexistující deník. Kamarádka Eva k nám totiž tehdy přinesla deník svého bráchy a hrozně jsme se nad tím nachechtaly. Jelikož já jsem neměla to štěstí mít sourozence, představa, jak Evě triumfálně ukazuju otcův deník, mě naprosto fascinovala.

Dnes večer by se za mnou Eva měla zastavit. Dá se říct, že jsme si momentálně vzájemně oporou. Ona mně, protože bydlí též s rodiči, a já jí, protože ji už tři měsíce nechávám, aby mi plakala na rameni kvůli těžkému rozchodu, který jí přivodil „ten kretén“ Jirka. Přesto jsem pořád za toho divnějšího patrona, protože u otce bydlím celý svůj život, zatímco Eva se odstěhovala ve dvaceti a začala bydlet s Jirkou. Rozchod to byl opravdu těžký – Jirka si do bytu nastěhoval svou novou holku, kvůli které Evu opustil, a ona odtamtud zmizela moc rychle na to, aby si s sebou vzala všechno, co jí patřilo, kromě jiného taky své rozcupované srdce. Už několikrát mě prosila, ať pro to skočím (ne pro srdce, ale pro fén a jiné nezbytnosti), ale podle mě by to měla udělat sama. Sebrat všechnu odvahu a prostě tam nakráčet. Hlavně se mi tam vůbec nechce, protože Jirku nesnáším a on nesnáší mě. Neustále mě popichoval, že jsem frigidní, což je jedna z těch nezapomenutelných urážek, které někdo může použít proti ženě, která shodou okolností frigidní možná je.

Evinu krizi a srdcebol jinak docela chápu, ale ne proto, že bych si to zažila. Viděla jsem to v telce, a to mi stačí až až. Mám to štěstí, že tyhle stupidity (lásku a spol.) vidím úplně jinak. Vlastně nijak. Jako bych prostě zůstala ve věku 12 let, kdy je pro holku nejdůležitější její pes a jestli umí aportovat. Tedy až na fakt, že zvířata nesnáším. Obzvlášť psy. Co je na nich? Otravnější tvorové pravděpodobně neexistují (lidi do toho samozřejmě nepočítám). Buď jsou nesmyslně šťastní, nebo naopak nesmyslně smutní. Pro mě jsou prostě jen nesmyslní.

Když sama sebe porovnávám s průměrem z mého okolí, je mi jasné, že trochu vybočuji z řady, a to velice negativním způsobem. Nejsem naštěstí tak hloupá, abych se lidem představovala se slovy: „Nazdar, já jsem Ema, nesnáším psy, nikdy jsem neměla vážnou známost a momentálně žiju u svého otce, ano, ještě pořád.“ Ne, naopak. Jsem mistr dvojí identity. Své sklony k podivínství skvěle maskuji drahým oblečením a faktem, že při pohledu na mě se lidi v duchu ptají, jestli jsem lesba, že ještě nejsem vdaná, ne kdy půjdu na plastickou operaci.

Takže jsem vlastně spokojená. Občas se cítím jako neodhalený vrah – nikdo nemá ani tušení o mé pravé povaze… Vyjma Evy, mých nejbližších přátel a mé rodiny, bohužel.

Můj otec si totiž ve skutečnosti myslí, že lesba jsem. Došlo mi to zhruba před měsícem. Celý týden byl zvláštně nervózní a pořád se mě na něco vyptával, až to zakončil tím, jestli nechci někdy pozvat Evu na večeři.

„Cože?“ Naprosto jsem nechápala, co má na mysli.

„No když se teď rozešla s tím Jirkou…“ řekl zase jakoby nic.

„Jo, tati, ale to není důvod pro večeři, nemyslím, že by se ti chtěla svěřovat se svými city,“ odpověděla jsem a zmizela v pokoji, abych se s ním nemusela dál vybavovat. Na chvíli mě dokonce napadla možnost, že se otec zakoukal do Evy, což by bylo naprosto skandální. Jenže otec se svou průhledností měl zase na pracovním stole otevřený diář a tam jediné písmeno.

L.

Samozřejmě, jistě to mohlo znamenat i něco jiného. I kdyby, postrčilo mě to k tomu, abych rozluštila jeho myšlenky. Musím říct, že jsem skoro nedokázala držet jazyk za zuby, abych se ospravedlnila, jenže klíč k pracovně byl klíčem k veškerým otcovým tajnostem a já jsem to nemohla tak lehkomyslně prozradit.

Na jednu stranu se mu nemůžu divit – v poslední době u nás Eva často spí, a to nikoliv v pokoji pro hosty, ale se mnou ve velké posteli. Doma ji to prý deprimuje. A když se musí před někým přetvařovat a nemůže bez zábran řvát jako mimino, je to lepší pro její slzné kanálky. Mezi námi, zábrany opadly asi po týdnu a já jsem pak mohla konečně vyzkoušet špunty do uší, jejichž maxibalení tu nechala mamka, než otce opustila kvůli jeho nelidskému chrápání. Jelikož Evin stav se kolísavě zlepšuje a pak zase propadá o hodně hloub než předtím, rozhodla jsem se vyzkoušet terapii šokem. Pustím jí film P.S. Miluji tě. Eva má totiž satanistické sklony. Při jednom z jejích kombinovaných záchvatů smutku, pláče, nenávisti a sebelítosti mi vypadnul z ucha špunt a já jsem zaslechla, jak úpí: „Radši kdyby chcípnul, sráč jeden!“ Vyndala jsem z ucha špunt a sedla si k ní na postel.

„To bys neměla říkat, kdyby pak umřel…“

„Tak bych mu rozmlátila i hrob!“

To už jsem nijak nekomentovala, ale nemohla jsem na to přestat myslet. Když jsem byla malá, sousedovic pes hrozně štěkal a já jsem si v duchu říkala něco ve smyslu „aby ho čert vzal“. Jenže za týden (což bylo shodou okolností 5. prosince na Mikuláše) ten pes zmizel, a přestože jsem nevěděla, co se s ním skutečně stalo, neměla jsem z toho nejlepší pocit. Největší trauma mého dětství, po pravdě řečeno.

A tak mě napadlo, že musím Evě pomoct dostat z hlavy takové prohnilé myšlenky. Až uvidí, jak hrozně Holly bylo, když ztratila Gerryho, uvědomí si, že chtít, aby někdo zemřel, je opravdu hrozný hřích.

neděle, 9. březen

„Mělas pravdu!“ fňukala včera večer Eva do látkového kapesníku, který vypadal už docela použitě. Jako radikalistka ve věci obrany životního prostředí odmítla krabičku cleenexů a nezapomněla mě zase trochu poučit o tom, jak hrozně bezohledná snobka jsem.

„Kdyby byl mrtvý, bylo by to mnohem horší!“ fňukla.

„No vidíš! Říkala jsem ti, že to pomůže,“ odpověděla jsem triumfálně, jenže Eva očividně ještě nedomluvila a ve stejnou chvíli řekla: „Kdyby byl mrtvý, nemohla bych ho už totiž získat zpátky!“ A z oka jí vytekla další abnormálně velká slza.

Její slzy mě děsí, mám pocit, že objem jedné takové slzy je větší než průměrný objem mých vybrečených slz za rok. Po jedné – pro Evu – hodně uslzené noci jsem si při pohledu na prostěradlo chvíli myslela, že to nestihla do koupelny. Už jsem jí začala říkat, že to je v pořádku, že to Marie převlékne, ale ona se na mě nechápavě podívala a řekla: „Vždyť to je jenom sůl!“

Na chvíli jsem se docela lekla a přemýšlela, jak nezdravý může být veganský způsob života, ale pak mi to docvaklo. Dívala jsem se na tu velkou slzu a začínala ztrácet trpělivost. Rozhodla jsem se jí nechat její satanistické myšlenky a místo toho jsem to zkusila jinak. „Co kdybychom zašly někam do baru?“ zeptala jsem se. „Můžu zavolat Mírovi, ať sežene Patrika s Míšou, a někam vyrazíme.“

„No to jistě. Patrik a Míša, pár snů. Na to jsem fakt zvědavá,“ řekla Eva ironicky.

„Hele, vždyť víš, že oni se ničím nepředvádí ani si na nic nehrají, tak je laskavě…“ chtěla jsem rytířsky bránit naše přátele, jenže v tu chvíli se Eva rozeřvala na plno.

„Já vím, že jsem hroznej člověk,“ skučela, že jí skoro nebylo rozumět.

Objala jsem ji. „No tak, to bude dobrý, jasný?“

Nakonec náš večer skončil jako obvykle. Eva po vysilujícím pláči upadla do lehkého spánku, rozvalená po 90 % mé postele, a já jsem se tísnila na periferii a nemohla spát. Podepřela jsem si v posteli hlavu a pozorovala její napuchlý obličej a červený nos. Je možné, že jsem lesba? Vždyť já si vlastně svou sexualitou nemůžu být ani trochu jistá, vzhledem k mým chabým zkušenostem sestávajícím z pár pubertálních polibků a osahávání. Nikdy z toho nebylo nic většího. Problém je, že po ničem větším ani nijak nebažím.

Obzvlášť když vidím, jak to zamávalo s Evou. Je zralá na Klatovské katakomby. Už dřív vypadala dost vyzáble, protože s nadsázkou jí vlastně jenom oříšky, ale teď, po tom všem, vypadá trochu jako nedovysušená mumie. Evina kůže byla vždycky světlá až skoro průsvitná a ty mrtvoly v Klatovech mají žíly taky dost viditelné. Ale to bych odbíhala od tématu.

Jak může Eva zažívat takový smutek? Můj největší smutek byl, když odešla mamka, a to se nejednalo o nějakou rodinnou katastrofu (když pominu dramatický výstup babičky Tamary, otcovy matky). Mamka od nás bydlí deset minut pěšky a utahuje si ze mě, že jsem zlatokopka, protože jsem se nedokázala vzdát svého princeznovského apartmá a zůstala jsem v otcově vile, místo abych šla bydlet do jejího 1+1 alias Divadelnického doupěte. Asi má ale pravdu.

Otec mi jednou chtěl zaplatit psychologa, nejspíš aby zjistil, proč se po hlavě nevrhám do vztahů a nevyvádím žádné šílenosti, jak se to ode mě očekávalo a po překročení hranice dvaceti let i výslovně žádalo. Mamka na jedné z nucených rodinných večeří zase prohlašovala, že to mám po ní a že ona se našla až ve čtyřiceti letech. Otec podotknul, že jeho si přece vzala už ve dvaceti, takže na tom nebyla tak hrozně jako já.

„Jo, to ale bylo pro peníze,“ řekla mamka s plnou pusou kaviáru a děda František se rozchechtal, zatímco babi Tamara vypadala, že jí vypadne protéza, a schylovalo se k repríze jednoho z jejích pravidelných vystoupení na téma:

„Zničil sis život, Františku!“ Vlastně nechápu, že si s mamkou nerozumí. Obě jsou to tak trochu herečky, jedna profesionální a jedna od přírody. Já věřím, že to byl jeden z mamčiných kameňáků, protože se mamka občas chová, jako by taťku pořád měla moc ráda.

Moje podivnost mě ještě nikdy netrápila tak jako teď. Přehrávám si všechno, co by mi pomohlo analyzovat, proč nemám potřebu hledat manžela. Nebo proč jsem aspoň jednou za ta léta žádnému ze zájemců o mou přízeň neřekla ano, třeba jen abych si „užila“. Většinou jsem však měla tu smůlu, že daní zájemci nebyli dostatečně přitažliví, bohatí nebo prostě neměli vysokou školu, a tato tři kritéria považuji za určující.

Na gynekologii už se mě letos ani neptali, zda jsem už měla pohlavní styk. Možná si myslí, že jsem jeptiška odhodlaná zůstat až do smrti pannou.

Tahle myšlenka mě znepokojuje. Budu se nad tím muset zamyslet. Znovu.

Právě tu byl otec, že mu to věčné cvakání už leze na nervy. Nejdřív jsem mu nerozuměla, protože jsem měla v uších špunty. Když jsem špunty vyndala a on mi zopakoval svou stížnost, připomněla jsem mu, že možná už brzo začnu žít na svoje náklady, a dala jsem mu pár špuntů do uší. Pak už nic neříkal.

pondělí, 10. březen

Mám výčitky svědomí z toho, jak jsem otci lhala. Zasedla jsem dnes pro změnu k notebooku a zkusila napsat alespoň jednu kapitolu. Nakonec jsem to všechno smazala a začala psát o dívce jménem Eva, kterou opustil její ničemný přítel Jiří. Vylíčila jsem ho v těch nejtemnějších barvách. Důvod jejich rozchodu nebyl jiná žena, ale Jirkův pocit méněcennosti z toho, že je frigidní. Měl pocit, že si Evu nezaslouží, a ta si po třech měsících uvědomila, že je pro něho opravdu příliš dobrá. Znovu ji přijali na místo designérky ve vydavatelství knih, zase byla šťastná a její slzy se ustálily na normální velikosti.

Bohužel to vyšlo pouze na jednu kapitolu. Už zase. Možná bych to mohla nazvat „Jak to mohlo dopadnout“ a napsat třeba deset kapitol o Evině a Jirkově rozchodu, Jiří by byl samozřejmě vždy ten největší bídák. Umím si představit, že by to Evě udělalo radost, kdybych tam dopodrobna neprobírala velikost jejích slz, neumím si už ale představit, kdo by to četl. Ale pokud by se mi podařilo na konci každé kapitoly Jiřího za podivných okolností zabít, dalo by se to snad ještě označit za detektivní román… Pouvažuji nad tím! Celý den jsem kromě psaní nic nedělala. Chvíli jsem koukala na televizi a pak mě otec přistihl, jak se nakrucuju před zrcadlem, ale řekla jsem, že se mi zvětšilo znamínko na zádech a musela jsem si ho pečlivě prohlédnout. Na otázku, proč k tomu potřebuju mít boty na podpatku, už jsem nebyla schopná odpovědět.

Vidím tady úpadek morálky. Zítra se půjdu projít do centra, na otcovu kartu nakoupím nějaké sladkosti a zajdu za mamkou. No co, musím si tu morálku nějak pozvednout!

úterý, 11. března

Když jsem dnes okolo obědové hodiny chtěla v supermarketu zaplatit účet otcovou kartou, stalo se něco, co mě opravdu nadzvedlo ze židle. Za mnou byla fronta asi deseti až patnácti lidí (raději jsem to nepočítala), protože byl nějaký problém s belgickou čokoládou. Prodavačce se nechtělo věřit, že stojí pět stovek, tak volala vedoucího, aby to překontroloval. Byla to maxičokoláda, ale prodavačka na moje ujišťování nedala, protože jim prý minulý týden někdo vyhrožoval žalobou za předražené rohlíky a ona se už nenechá znovu napálit. Vedoucí jí to nakonec potvrdil a odešel, a když se jí nezdála ani cena ořechů v medu, pohrozila jsem jí žalobou a ona už vedoucího naštěstí nevolala. Takže se mi podařilo za sebou nahromadit docela početný dav lidí, kteří se na mě nedívali zrovna s obdivem, zahlédla jsem tam i zarudlé obličeje a zaslechla pár nepříjemně znějících uchechtnutí. Podala jsem prodavačce kartu a vyťukala pin, ona něco už docela rozklepaně psala na klávesnici, pak se ke mně obrátila s tím, že to nefunguje – ona prý nemá tušení proč – ale nejspíš je přečerpaný kredit nebo něco… Řekla jsem jí, ať to raději zkontroluje, a dav za mnou se rozvlnil nervozitou. Prodavačka mi opět potvrdila, že to nejde. Hotovost jsem u sebe měla, ale byla jsem namíchnutá. Chtěla jsem mamce pro její potěšení něco nakoupit za otcovy peníze.

Když jsem odcházela z obchodu, skoro jsem si mohla představovat, jak se za mnou ti lidé z fronty ženou naložení ve vozících a rozzuřeně mi hrozí okurkou hadovkou.

Chytla jsem si taxík a odtamtud zavolala otci do práce. Sekretářka mě nechala pár minut čekat, ale nakonec se ozval taťkův hlas.

„Ano?“

„Tati, je něco v nepořádku s tvojí kartou?“

„Ne, nic, co by mělo být?“

„Dnes jsem s ní chtěla zaplatit…“ začala jsem.

„Zablokoval jsem ji,“ řekl úsečně, a než jsem stihla něco namítnout, pokračoval. „Víš, když už brzo začneš žít na vlastní náklady,“ napodobil můj hlas, „měla by sis na to začít zvykat, co říkáš?“

V tu chvíli mi došlo, že mi otec moje balamucení psacím strojem nespolkl, naopak se rozhodl, že mi to dá sežrat. Nemohla jsem říct nic, aniž bych se mu tím nepřímo přiznala ke skutečnosti, že jsem nic z mých předchozích uvědomělých úvah nemyslela vážně.

„Jo, tati, máš pravdu. To byl výborný nápad!“ řekla jsem přes zaťaté zuby. Ironie v mém hlase byla takřka nepostřehnutelná. „Tak se měj!“

Když jsem zvonila na mamku, nemohla jsem se dočkat, až otce společně pomluvíme. Pustila mě dál a dala vařit vodu na kafe. Vyložila jsem jí na stůl dobroty, co jsem nakoupila, ale ořechy v medu jsem si nakonec nechala pro sebe; byla jsem si jistá, že je ještě budu potřebovat. Mamka načala tu maxičokoládu, zalila kafe a šly jsme si sednout do obýváku.

Mamčin byt se mi líbí. Bydlet bych tam sice nemohla, ale pár hodin týdně ještě snesu. Všude jsou samé veselé a teplé barvy a pohodlný nábytek, na stěnách pár zarámovaných obrázků, které jsem kreslila na hodinách výtvarky, potom pár fotek z mého dětství a několik lehce psychedelických, ale velice barevných obrazů od její vyšinuté kamarádky Věry, kolegyně z divadla.

Povyprávěla jsem mamce, co se mi přihodilo v obchodě, čemuž jsme se společně zasmály, ale pak jsme se pustily do taťky.

„Jo, Franta byl vždycky držgrešle! Představ si, moje svatební šaty stály míň než sto tisíc!“ řekla mamka ironicky a smály jsme se dál.

Optala jsem se mamky na divadlo a ona mě na psaní. Čokoláda zmizela. Když jsme se vyděšeně dívaly na prázdný staniol, mamka poznamenala, že by to chtělo zase zajít do fitka. Chodíme tam stále na rodinnou permanentku, kde ještě nikdo neupravil fakt, že rodiče už se rozvedli, takže nám to vlastně platí otec. Pravděpodobně už o tom ani neví.

Takže jsme mávly nad čokoládou rukou a vesele se bavily dál. Pak jsem však udělala tu chybu, že jsem mamce řekla, jak otce obelhávám. Jsem si jistá, že mu to neprozradí, ale nebyla nadšená. Vlastně se mi taky snažila promluvit do duše, což mě nebývale rozzuřilo, ale nedala jsem to na sobě znát. Řekla mi totiž to, čeho jsem si sama vědoma, ale nikdy bych to nikomu nepřiznala: že bych opravdu měla začít žít vlastní život.

Pak se mě zeptala na chlapy a já jsem se podívala na hodinky a zjistila, že už vlastně musím běžet. V té rychlosti jsem tam nechala ořechy v medu, ale nic by mě nedonutilo se pro ně vrátit.

Cestou jsem se stavila v Zaře, abych si zvedla náladu. Byla to jen konfekce, takže se to nedalo nazvat utrácením, to jsem ale nebyla schopna vysvětlit otci, který to okomentoval tak, že brzo nebudu mít na jídlo.

„To mi nebudeš platit ani jídlo?“

„Co najdeš doma, to můžeš sníst, ale žádný zbytečný utrácení. Kdyby sis něco potřebovala nutně pořídit, můžeš prodat jednu ze svých Praha kabelek.“ řekl pateticky v blaženém pocitu, že si konečně zapamatoval jednu z těch značek, kterou pravidelně nalézá pod vánočním stromkem v podobě svetru. Nebo častěji na výpise z účtu.

„Je to Prada, otče,“ řekla jsem pateticky pro změnu já a práskla za sebou dveřmi.

Před chvílí tu byl, že už ho to cvakání vyloženě ničí (za každé okolnosti distingovaný) a že do mě ještě naposledy zainvestuje. Zítra by sem v této věci měl dorazit jakýsi měřič. Přijde se podívat na moje dveře a změří si je, aby později mohl přijít s celou svou posádkou a udělat mi na nich polstrování, jako mají třeba v zubní ordinaci. Řekla jsem, že chci aspoň saténové, načež otec prásknul dveřmi.

Řekla bych, že máme tichou domácnost, jenže vzhledem k tomu, že otec vedle práská dvířky od skříněk a vůbec dělá všechno pro to, aby ukázal, kdo je tady hlava rodiny, by to nebyl úplně přesný výraz. A to nepočítám gradující cvakání psacího stroje.

středa, 12. březen

Měřič je tady a měří. Nebyla jsem dost důvěřivá, abych ho nechala ve svém pokoji samotného, a tak dělám, že pracuji na románu, zatímco obtloustlý, proplešlý měřič pracuje a otec okouní okolo a neustále se vyptává na cenu. Měřiče zřejmě znervózňuje jak otec, tak moje cvakání, ale podle částek, které odhadem navrhl, se mu to docela vyplatí. Jak se ukázalo, není to totiž pouze měřič, ale soukromník a obklad na dveře nám sem bude moct vlastnoručně přidělat už zítra, otec totiž právě prohlásil, že připlatí za rychlost. Nejspíš jsem ho docela motivovala svým všudypřítomným cvakáním.

Měřič se pokusil být žoviální, když utrousil, že by se hodil nějaký příplatek i za to cvakání, které musí poslouchat, a uchechtnul se, otec ho však vzal za slovo a přihodil pětistovku. Vypadá to, že zítra napíšu docela dlouhou další kapitolu svého románu, až v mém pokoji budou probíhat stavební úpravy.

čtvrtek, 13. březen

Měřič si přivedl dva pomocníky, kteří jsou též obtloustlí a proplešlí a co chvíli se na mě podezřívavě otáčí. Plešouni si připravují nářadí alias vercajk, jak říkají oni.

Začínají něco kutit na mých dveřích.

o chvíli později

Šla jsem vedle do koupelny, odběhla jsem na malou chvilku, a už jsem slyšela, jak se o mně plešouni vybavují. Pomlouvační jak baby na pavlači! Když jsem zaslechla slova „dobrá kost“, nevadilo mi to, jenže jeden z nich se pak zmínil o tom, že jsem možná postižená. „No kolik jí tak může bejt, pětadvacet? A podívejte na ten pokoj, jak pro malou princeznu. A to nepočítám to vysedávání u stroje. Furt tak divně kouká… Stejně si tam jen cvaká s písmenkama,“ řekl a chlapi se hurónsky rozchechtali. V tu chvíli jsem vyšla z koupelny a oni se bez ostychu smáli dál.

„Pánové, nedáte si něco k pití, třeba kávu nebo pivo?“ zeptala jsem se, přestože jsem překypovala vzteky. Objednali si tři piva, tak jsem to zavolala na Marii, která zrovna vedle v obývacím pokoji utírala prach.

Co se to děje? Je to tím, že se blížím věkové hranici 28 let? O víkendu oslavím dvacáté sedmé narozeniny. Možná se mi něco shůry snaží dát najevo, že už by to vážně chtělo nějakou akci. Protože v poslední době neuběhl den, kdy by mi někdo nebo něco nedal najevo, že nejsem zrovna normální.

večer

Tak aspoň moje dveře vypadají k světu. Nejsou sice pokryté saténem, ale barva vycpávky je krémová. A to mi stačí. Jen se ptám sama sebe, jestli to stálo za ten ponižující pocit, který mi plešouni poskytli.

pátek, 14. březen

V noci jsem se probudila s křikem z hrozného snu. Zdálo se mi, že jsem psala na svém psacím stroji, když se mi zase zasekla dvě písmena do sebe, jak jsem psala rychle. Pak ale začala všechna písmena zběsile cvakat a stroj se změnil v obří příšeru, která se mi zakousla do ruky, a pak, kdybych se nevzbudila, by mě pravděpodobně sežrala celou. Šla jsem si do kuchyně roztřeseně uvařit horkou čokoládu. Ručička ukazovala čtvrtou hodinu ranní, a když jsem se dívala z okna, v zahradě byla naprostá tma až na malá solární světýlka u zahradního jezírka. Vzala jsem si čokoládu do obýváku, kde v krbových kamnech pořád trochu plápolal oheň, a sedla jsem si do křesla. Jak jsem tak vzpomínala na svůj sen, došlo mi, že všechna tato podivná znamení ohledně mého (nesprávně žitého) života přišla až s novým psacím strojem. Ten sen mi jasně ukázal, jak se věci mají! Se strojem je něco v nepořádku. Co když je prokletý?

Vrtalo mi to hlavou, ještě když jsem znovu zalezla do postele, ale pak jsem usnula a vzbudila se až v deset hodin ráno. První pohled mi padnul na psací stroj, další hned na nové dveře. Jsou s nimi problémy – jdou hůř dovírat a celkově mám pocit, jako by mě tam otec hermeticky uzavřel, jen abych neotravovala. Všechno důsledek – a možná i záměr – mého nového psacího stroje, který si tak pohodlně trůní na bílém stolku.

Rozhodla jsem se, že zajdu do starožitnictví, abych se zeptala na historii svého psacího stroje; kdo ho tam donesl a tak. Prodavač byl trochu zmatený a nechápal mou otázku, tak jsem se zeptala, jestli předchozí majitel třeba neumřel nebo jestli neslyšeli, že ten stroj nosí smůlu. Řekl, že o tom vážně nic neví, ale pokud si dobře pamatuje, stroj jim prodala starší dáma, která si místo toho chtěla koupit notebook. Usoudila jsem, že z téhle informace nemůžu načerpat mnoho vysvětlení.

Když jsem se vracela domů, potkala jsem ženu, která mohla být až o tři roky mladší než já, ale vezla si v kočáru dvojčata a jedno asi čtyřleté dítě jí šlo po boku. To je určitě její sestra, uklidňovala jsem se, jenže pak to jdoucí dítě zakoplo, spadlo na zem a rozeřvalo se: „Mamííí!“

Zvířata možná ráda nemám, ale děti ano. Třeba bych mohla nějaké adoptovat, když si nenajdu muže. Možná nějakého černouška, jako to udělala Angelina Jolie. Ta představa se mi líbí.

Pravděpodobně to nebude v tom psacím stroji. Došlo mi totiž, že to je poprvé v životě, co jsem svoje pocity začala podrobně analyzovat, sice ne úmyslně, pouze kvůli alibi, ale… tohle je prakticky můj deník! Nikdy jsem si deník nepsala, psala jsem sice ráda, ale pouze povídky plné zločinů –a nic takového jsem bohužel ve své realitě nenacházela. Takže tohle je poprvé, co si můžu prohlédnout svůj život dopodrobna, a to bude asi ten problém. Možná bych toho měla nechat. Jenže co pak budu dělat? Jenom si „cvakat na stroji s písmenkama“?

v noci

Večer se opět konala rodinná večeře. Všechno probíhalo neobvykle hladce, pouze na jednu hádku o tom, kdo dojde do lednice pro dresink (nakonec poslali mě), pak ovšem otec nadhodil, že bychom o víkendu měli jako celá rodina (čili i s matkou) navštívit dávné přátelé, rodinu Svíčkových.

Babička okamžitě začala rudnout. Věci se totiž mají tak, že pouze otcovi rodiče vědí o rozvodu, ale pro společenský status se občas ukážeme na veřejnosti všichni tři, abychom se nestali terčem pomluv jako třeba Novákovi, o nichž se zjistilo, že ani jeden nebyl heterosexuální. Jejich tahanice u soudu o děti pak byly veřejným tajemstvím. Babička tohle samozřejmě vůbec neschvaluje. Podle mě se ale chová dost falešně. Naučila se totiž velice rychle snobskému životu, přestože sama musela bojovat o každou korunu, jak nám ráda vypráví. Naši rodinu totiž zajistil až otec a jeho právnická firma.

Tentokrát se ale babička udržela a místo toho vytáhla něco úplně jiného.

„Vzpomínáš si na jejich syny, Filipa a Alberta? Když jste byli malí…“

„Filip mě několikrát málem zabil!“ dokončila jsem za otce prudce. Důvod, proč jsme už tak dlouho nezajeli za Svíčkovými, by totiž jistojistě byla moje smrt, kdyby ne rozvod a následné „nenápadné“ zpřetrhání některých kontaktů. Filip byl totiž vždycky neskutečně hyperaktivní a několikrát mi vážně ublížil na zdraví, například když mi na hlavu pustil prkýnko od houpačky nebo mě shodil do rybníka na idylické rodinné procházce. Doteď mám panickou hrůzu z žabince.

„No vidíš, tak to určitě oceníš, když ti řeknu, že Filip je zrovna na cestách. Zato Albert by tě rád viděl, představ si, že se z něho stal úspěšný podnikatel, vlastní řetězec nákupních center Mercur po celé Evropě a je docela dobře zaopatřený. Taky…“ pokračoval otec a nadechnul se. Skoro začínal sípat toho, jak pěl ódy na Alberta. Mně ale ještě nic nedocházelo, protože jsem zrovna přemýšlela, jak rodiče hodlají ospravedlnit svou více jak desetiletou neloajalitu k dávným přátelům, jenže mamka, aby jako vždy všechno urychlila, otci znenadání skočila do řeči.

„Hlavně je svobodný!“

Podívala jsem se na mamku a koutkem oka si všimla, jak se babička nesouhlasně podívala nejdřív po mamce; nic ale neřekla a zadívala se na mě. Všichni u stolu očividně čekali na mou reakci. Mně však teprve začínalo docházet, kam tím moje drahá matka míří.

Byla jsem trochu v šoku. Představa, že mi rodiče někoho dohodí, mě konsternovala. Tohle vůbec nebyl jejich styl! Nejspíš jsou už hodně beznadějní. Možná dokonce senilní. Po dobrých dvou minutách mlčení jsem se konečně rozhodla něco říct. „A to si jako myslíte, že bych se chtěla jmenovat Svíčková?“

Mamka si očividně myslela, že moje otázka je na čistě seriózní úrovni, takže řekla: „Vždyť to je tak pěkné jméno, takové tradiční…“

„To ano – pokud to bereš podle českých jídel!“ odpověděla jsem a snažila se přitom o klidný tón. Docela se mi zadařilo. Vzteklý podtón nebyl tak výrazný jako obvykle.

„No tak si budeš moct nechat svoje jméno, jestli…“ řekla mamka, jako by na tom nebylo nic složitého.

„Mami, počkej. Ty to myslíš vážně?“ zeptala jsem se v naději, že se vzápětí plácne do čela jako v grotesce a zařve:

„Jasně že né! Co tě nemá!“ To ovšem neudělala. Zarazila se, a tak jsem okamžitě pokračovala: „Pokud vím, tak jsme už ve dvacátém prvním století a ty tu mluvíš o sňatku z rozumu! Ještě mi řekni, že už jste se o tom bavili se Svíčkovými?“ Začínala jsem pociťovat stoupající agresivitu.

Mamka si vyměnila pohled s otcem, což mě trochu vyděsilo. Vlastně dost. Ticho se začalo prodlužovat, tak jsem uhodila pěstí do stolu.

„Emo, chovej se jako dáma!“ okřikla mě babička. Supěla jsem vzteky, naprosto neschopná slova. V nastalém tichu se mi babička pokusila začít vyprávět, jak se ona vdala za dědu Frantu z rozumu, načež jsem jí připomněla, že už mi bohužel vyprávěla, proč musela jako mladá bojovat o každou korunu, a že mám pocit, že to taky mělo co do činění s jejím sňatkem s dědou Frantou. Babička zmlkla a raději se natáhla po sklence vína.

„Víš…“ začala mamka konečně. „Albert jim dělá stejné starosti jako ty nám. Je mu devětadvacet a nemá ženu! Ve společnosti se o tom taky dost mluví.“

„Ještě mi řekni, že vynecháváte některé večírky taky kvůli mně!“ řekla jsem.

„Lhala bych, kdybych řekla, že nejsi jeden z důvodů! Doprovázíš nás bez svého doprovodu, což vyvolává zvědavost ostatních stejně jako fakt, že už s Františkem nejsme tak společenští, jako jsme bývali.“

Jo, a stejně jako fakt, že je mamka herečka, což jí oficiálně předurčuje být „trochu do větru“. Jenže právě kvůli jejímu povolání jí na pověsti záleží skoro stejně jako babičce Tamaře. Ale mlčela jsem.

„S Albertem sis přece rozuměla a měli jste toho dost společného,“ zapojil se otec.

„Například to, že jsme byli děti!“ řekla jsem zvýšeným hlasem.

„No vidíš! Teď už děti nejste a máte společnou jednu velkou věc – jste svobodní,“ řekla mamka jásavým hlasem, což mě popudilo ještě víc.

„Vsadím se, že vím, proč je Albert svobodný,“ nechala si mezi tím dramatickou chvíli, než jsem to vysvětlila. „Protože je tlustý!“

Snad všichni u stolu se na mě zhrozeně podívali a přísahala bych, že oba Frantové a dokonce i babička Tamara v tu chvíli zatáhli břicha.

„Jak můžeš něco takového říct? Takovou povrchní věc!“ začala babička opět moralizovat.

„Máme to v rodině,“ řekla jsem nevzrušeně a odešla jsem od stolu. Teď trochu lituju, protože jsem nesnědla ani půlku svého těstovinového salátu, který Marie umí uvařit božsky, a kručí mi v břiše. Jsem uražená a nechce se mi chodit přes obývák, kde mě právě teď mamka s otcem určitě propírají. Nemůžu to ani zkontrolovat klíčovou dírkou, protože je kvůli odhlučnění zadělaná. Poslouchat za dveřmi by též nemělo cenu.

Musím si zítra ukradnout v kuchyni nějaké sušenkové zásoby a schovat si je u sebe v pokoji, protože to vypadá, že mi nastanou kruté časy.

pondělí, 17. březen

V noci z pátku na sobotu jsem měla sen, že se mi narodila trojčata. Uprostřed noci jsem se vzbudila a pět minut zvažovala možnost sňatku z rozumu, pak jsem to opět zavrhla. Nevezmu si přece nějakého tlusťocha jen proto, že chci mít děti. Když jsem usnula, zdál se mi další sen, jak se mi narodila trojčata, ovšem tentokrát byly děti už starší a vypadaly jako tři tlustí, navlas stejní kluci. Ráno jsem vyskočila z postele tak rychle, až mi svět na chvíli zčernal, a vytáhla ze šuplíku fotoalbum. Našla jsem fotku, na které mi bylo asi tak sedm let. Stála jsem tam s Filipem a Albertem v parku jejich přepychového sídla. Trojčata v mém snu opravdu vypadala jako malý Albert, a to byla poslední kapka. Pak jsem sice trochu znejistěla při pohledu na jejich krásný dvoukřídlý cihlový dům v anglickém stylu, což, přiznávám, byl můj sen, ale pak jsem si vzpomněla na ten druhý sen, kde moje děti vypadaly jako špekáčky, a zavrhla jsem to potřetí.

Podívala jsem se na hodiny. Bylo půl desáté, což znamená, že za čtvrt hodiny mi bude dvacet sedm. Dostala jsem strach, že jsem rodiče naštvala a rozhodnou se na to zapomenout, ale moje obavy se rozplynuly, když jsem přišla do kuchyně a mamka na mě zaječela: „Všechno nejlepší!“ Když udělala krok doleva, za jejími zády se vynořil obří narozeninový dort.

Samozřejmě že jsem chtěla nadšeně poděkovat a skočit mamce kolem krku, ale než jsem to stihla udělat, něco mi do toho přišlo. Uvědomila jsem si, že je něco jinak. „Co tady děláš?“ zeptala jsem se mamky zaraženě. Mamka byla u nás v kuchyni a na sobě měla krajkovou noční košilku!

„No to je vděk!“ řekla, ale pak se začervenala.

„Tys…“

„Ne! Říkala jsem si, že když máš ty narozeniny, přespím tady,“ řekla a neznělo to moc přesvědčivě.

„V takovéhle košili?“ zeptala jsem se prakticky.

„Proč ne?“ řekla jakoby nic, ale než se stačila ještě nějak ohradit, v kuchyni se zjevil otec s úsměvem na tváři a taky v pyžamu.

„Všechno nejlepší,“ popřál mi. A mně bylo jasné, co se stalo, protože můj sucharský otec se obvykle neusmívá. Ne takhle.

„Že neuhádneš, jaký pro tebe máme dárek?“ zeptala se mamka a já jsem se začala obávat nejhoršího.

„Budu mít brášku?“ zeptala jsem se ironicky s nadšením, načež se otec konečně zachmuřil.

„Nech si ty drzosti,“ prohlásil. Pak se obrátil na mamku.

„Tak jí to dej.“ Zvláštní. Zase se usmíval.

Mamka sáhla na poličku a podala mi sametovou krabičku na šperky. Skvělé, další diamantový náhrdelník, a tentokrát možná svatební, pomyslela jsem si otráveně. Když jsem ale krabičku otevřela, žádné diamanty se nezatřpytily. Ležely tam klíčky od auta. Podívala jsem se překvapeně na otce. „Já jsem myslela, že s investicemi do mě jsi už nadobro skončil.“

„No, neusni na vavřínech, to bylo ještě předtím,“ odpověděl, ale zase se usmíval.

„Tak se běž podívat do garáže,“ pobídla mě mamka a já jsem vyběhla z kuchyně jak namydlený blesk, proletěla halou a zamířila po schodech dolů ke garáži. Otevřela jsem dveře a nemohla věřit svým očím. Rodiče mi koupili pastelově modrého volkswagena brouka!

„Není zač,“ ozval se otec za mnou a já jsem se otočila a rozzářeně mu děkovala. Tohle auto jsem si přála odjakživa!

„Ale proč tak najednou?“ Musela jsem se zeptat. „Vždyť jsem mohla jezdit jedním z tvých aut.“

„To sice mohla, ale ve svém autě tě moc rád nevidím,“ přiznal barvu a pak ukázal prstem na brouka. „Je na zakázku a ve firmě se mi teď náhle zadařilo… Prostě to ber jako začátek svého nového života. Benzín ti do něj platit rozhodně nehodlám,“ dodal, ale to už mi náladu zkazit nemohlo. Odemkla jsem dveře a vlezla dovnitř. Sedačky měly překrásný kožený potah růžové barvy a auto vonělo novotou. Mělo i moderní autorádio s CD přehrávačem, ale šikovně zamaskované, aby nekazilo starého ducha celého auta. Na sedačce spolupasažéra byla malá hromádka dárků roztomile zabalených ve světle modrém balicím papíru. Byla jsem si jistá, že tohle byla zase mamčina investice, jednak proto, že měla silně vyvinutý cit pro estetično, jednak proto, že ona by si auto dovolit nemohla. Když jsem dárky rozbalila, zjistila jsem, že to jsou všechno cédéčka mých oblíbených skupin. Okamžitě jsem tam něco pustila a otec vyklidil pole. Nastartovala jsem a chystala se okamžitě vyjet za Evou.

„Hodláš snad někam jet?“ snažila se mamka překřičet hlasitou hudbu.

„Za Evou!“ křičela jsem nazpátek.

„Nejdřív se převlíkneš z pyžama a vyčistíš si zuby!“ zakřičela mamka nesmlouvavým tónem, který mi připomněl dětství.

Když jsem si pak před zrcadlem v koupelně čistila zuby a představovala si sama sebe, jak jedu svým novým autem a obtěžuju kolemjdoucí Pražany hlasitou hudbou, něco mě napadlo: Rodiče se chovají opravdu podezřele. Hlavou mi bleskla hrůzostrašná myšlenka, kdyby snad moje „drzost“, jak to otec nazval, byla pravdivá, ale pak mi došlo, že fyziologicky už by to pro mamku v třiapadesáti nebylo možné. Vzpomněla jsem si sice na jeden článek o jakési šedesátnici, která lhala o svém věku, aby nikdo neměl problém s jejím těhotenstvím, a porodila zdravé dítě, ale tam šlo stejně o umělé oplodnění, a to se snad omylem stát nemůže. Na druhou stranu dnes už je možné všechno.

Oblékla jsem se a zašla ještě za rodiči do obýváku. „Tak já jedu za Evou a pojedeme někam oslavit moje narozeniny. Stačí, když si dáme dort, až se vrátíme? Přivezu i Evu.“

Tak trochu jsem čekala, že mi začnou říkat, že upřednostňuju kamarádky před rodinou, ale jako bych rodiče ani nějak nezajímala. Byli úplně zabraní do rozhovoru, když jsem je vyrušila.

„Jo, jeď, ale v pět jsou tady tví prarodiče, tak aby nemuseli čekat… Znáš babičku,“ řekla mamka. Pak se zase obrátila k taťkovi a pokračovala v líčení jakési vtipné historky, jako bych tam ani nebyla. Zakroutila jsem nad nimi hlavou a raději jsem se vzdálila do garáže, nasedla do brouka a jela za Evou. Když jsem asi podesáté zatroubila pod okny jejich bytu, její záclona se konečně pohnula. Uviděla, jak na ní nadšeně mávám, a otevřela okno. „Všechno nejlepší k narozeninám!“ zavolala na mě. „Tomu říkám dárek.“

Během pěti minut byla u mě, na sobě jen pyžamo. Podle všeho se zrovna vzbudila, ale tohle ji očividně bryskně probralo.

„Taky pro tebe mám dárek, ale tohle teda netrumfnu…“ Zpoza zad vytáhla buclatý balíček, typický měkký dárek, znovu mi popřála a dala mi pusu na tvář. Rozervala jsem papír a objevila jsem jemný, pletený modro-bíle pruhovaný svetr. Byl překrásný! Moje představivost se zase rozjela na plné obrátky, když jsem si představila samu sebe, jak v tom svetru kráčím bosa podél pobřeží, zatímco mi vlny omývají nohy. Možná dokonce zrovna zapadá slunce… „To jsi pletla ty?“ vrátila jsem se do reality.

Eva pyšně pokývala hlavou. „Je to přírodní bavlna, eko produkt!“ oznámila. „Tak, sice se mi příčí, aby pětimístné auto zneužili jen dva lidi, ale když máš ty narozeniny – frčíme do Kavárny! A zvu tě!“

„Dobře, dobře, ale… Nechceš se nějak přioblíknout?“ zeptala jsem se při pohledu na její pyžamové kraťásky.

„To máš asi pravdu. Hned jsem zpátky.“ A odcupitala zpět do domu, do minuty však byla zpátky – jen přes sebe přehodila župan. Jelikož jsem nechtěla kazit den ani sobě, ani jí, nijak jsem to nekomentovala a vyrazily jsme. Cestu jsme si nakonec prodloužily o pár uliček, protože nám bylo na pohodlných sedačkách a se skvělou hudbou v uších prostě fajn. Nakonec jsme zaparkovaly kousek od naší oblíbené zapadlé kavárny, jejíž interiér odpovídá nějakým čtyřicátým, padesátým létům dvacátého století. Na téhle kavárně je skvělý ten klid – většinu času je poloprázdná a člověk má pocit soukromí, hraje tam příjemná hudba… Nikdo se divně nedíval na Evin puntíkatý župan, nikdo to nijak nekomentoval. Vždycky se tam cítíme jako v náhradním domově. A celkový pohodový dojem dotváří roztomilý kavárník, vousatý a rozcuchaný jako medvídek, věčně zmatený. To, že plete objednávky, může být jeho osobní značka. Nejednou jsme díky tomu vyzkoušely nové věci. A to nemluvím o Sušenkovém kafíčku a občasných sušenkách zdarma.

A tak jsme tam s Evou proseděly dvě hodinky, povídaly si o nesmyslech a prostě jen tak relaxovaly.

Cestou domů mi zazvonil mobil. Byl to Míra.

„Nazdar. Hele, dnes jdeme všichni posedět do baru, doufali jsme, že půjdeš taky a trochu oslavíme tvoje blížící se stáří. Pak tady je něco, co by nám chtěli Patrik s Míšou sdělit, ale pravděpodobně ti taky hned dojde, co to je…“ zasmál se a mně to samozřejmě okamžitě došlo, bohužel mě nezalila vlna štěstí, a to by asi správnou kamarádku měla.

„Co na to říct, no. Přijdu ale ráda, v kolik?“

„Nevím, tak v osm, devět?“

„Spíš v těch devět, doma ještě budu slavit s babi a dědou.“

„Dobře, tak v devět budeme všichni čekat v buse v Londýně.“ Londonbar je skvělý podnik, který má úplně vzadu falešný červený dvoupatrový autobus se stoly a židlemi uvnitř. „Jo, teda ne všichni, Evě se totiž nemůžu dovolat… Vlastně, nikdo se jí nemůže dovolat.“

„Eva je tady zrovna se mnou, tak já ji tam vytáhnu, jo?“ Podívala jsem se na Evu. Kulila na mě oči a vrtěla hlavou.

„Dobře, skvělý. Tak na viděnou za…“ odmlčel se, pravděpodobně koukal na hodinky, „… čtyři hodiny.“

Taky jsem se koukla na svoje hodinky a došlo mi, že mám průšvih. Bylo pět minut po páté.

„Jistě, čau,“ řekla jsem a zavěsila.

„Kam mě vytáhneš?“ zeptala se Eva.

Zesílila jsem hudbu a šlápla do pedálů. „Jedeme pozdě, babička bude šílet. Hlavně tě budeme muset nějak propašovat do mého pokoje a převlíknout, protože jak znám babičku, mohla by rejpat i do tebe.“ Odpoledne v Kavárně jsem jí povyprávěla, jak mě rodina žene do chomoutu.

„Kam mě vytáhneš?“ zopakovala hlasitěji.

„Hele, dneska je to můj den, takže budeš dělat, co mi na očích uvidíš! Dneska jdeme do Londonbaru!“ řekla jsem a snažila se o autoritativní tón, došlo mi ale, že to nejspíš dopadlo stejně, jako když se o to snažívá otec, přesto jí to ale umlčelo. Chtěla sice nejdřív protestovat, ale nakonec jen přepnula na přehrávači příliš pomalou písničku a trucovitě mlčela celou cestu zpět. Já jsem ovšem musela přemýšlet, jestli to je tak dobrý nápad, jak by se mohlo zdát – dotáhnout Evu do společnosti. Protože jestli se nám Patrik s Míšou chystají sdělit to, co si myslím, že se nám chystají sdělit, Evu to dost těžce zasáhne. Vlastně jsem dneska chvíli váhala, jestli mám vůbec mluvit o té mé svatbě (která se nikdy neuskuteční). Evě to nakonec kdoví proč připadalo vtipné. Dokonce prohlásila, že ona by byla ráda, kdyby ji někdo do svatby nutil, oběma nám ale bylo jasné, že by byla ráda, jen kdyby ji do svatby nutil Jirka.

Když jsem zajela do garáže, svlékla jsem si bundu a podala jí Evě. „Sundej župan, nech ho tady a vezmi si moji bundu. Já si obleču ten svetr.“ Zhodnotila jsem kritickým okem její pyžamové kalhoty, ale babička se už dnešní módě nediví, protože nechce vypadat zpátečnicky, dokonce jsem zjistila, že odebírá ELLE, takže si můžu být takřka jistá, že k tomu nic neřekne. Navíc minulé jaro byly v kurzu kostýmky, které vypadaly jako pyžamo, třeba si na to vzpomene.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Falešný román.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.