Copyright © Josef Fousek, 2015

ISBN 978-80-242-6020-4

Děkuji svému synovi Tomášovi

za pomoc při koncepci knihy.

„Snad si to jednou vnuci přečtou…“

PÁR SLOV K ČTENÁŘŮM

Obracím se často ke slovům jako vlídnost, laskavost, láska, naděje. Celý život je hledám. Svěřuji se, zpovídám ve svých básních, nastavuji nitro na dlani s nezamčeným srdcem. Nemám právo naříkat a hořekovat nad svým osudem. Občas něco zabolelo, ale vím, že mnozí moji souputníci prožívají život plný utrpení, opuštěni svými nejbližšími i společností, a přesto milují každý den, každou chvíli, kterou jim život dopřává. „Pane Bože, často o Tobě mluvím ve svých knihách, písních a básních. Neznám Tě a nikdy jsem Tě nespatřil. Mám v sobě touhu nalézat a neubližovat těm, kteří se mnou plují po Staré řece do Věčného moře. Myslím, že proti tomu, Pane, určitě nic nemáš. Já se domnívám, že jsi hodný. Když se nám lidem nedaří, všechno na Tebe svádíme, když se nám něco povede, velebíme Tě. Takoví jsme. Věřím, že snílci nevymřou, voda nezmizí, písně nezmlknou, slunce nepřestane svítit a že si dokážeme odpouštět.

Snad si to jednou vnuci přečtou.“

MEDITACE O VĚČNOSTI

(1984)

Až se změním v prach

a nebudou mě bolet kosti

duše má se bude toulat

širým světem bez radosti.

Ono je totiž úplně jedno

jestli mě neduh trápí

či tělo kypí silou.

Mám duši stále bolavou

a pořád podnapilou.

Takže mě těžko

nějaký anděl rozesměje.

Jsem už ten typ

co smutno nosí v srdci

a chodí bez naděje.

Snad k mému hrobu

přiletí večer černá vrána

a já si budu nalhávat

že kvůli mně

a ne protože je uondána.

Ono je totiž úplně jedno

co o mně řeknou lidé

až Smrt dá propozice

budu mít srdce bez šatů

a tělo bez ambice…

ZLO VERSUS DOBRO

(1987)

Zlo i dobro jsou spojité nádoby. Příliš zla škodí dobru a příliš dobra podporuje zlo. „Vyplácí se být dobrým člověkem!“ Přináší to spousty starostí. „Lumpům a podvodníkům se lépe daří! Slušní lidé jsou zneužíváni!“

Dobro a zlo je v člověku rozděleno na půl – četl jsem to v jednom románu F. M. Dostojevského. Záleží jen, ke kterému se člověk přikloní. „Kdo po mně kamenem, já po něm chlebem!“ I toto biblické napomenutí má své pro a proti. Někteří odpovídají: „Ano, chlebem, ale týden starým!“ „To je dobrák od kosti,“ říká se o hodném člověku, „ten nechá na sobě štípat dříví!“

Ale jiní říkají: „Na hrubý pytel hrubá záplata!“ Je správné ustupovat před cynickými a hloupými gaunery? Není to prohra dobra, nechat se týrat? Je správné odpouštět jakékoli činy člověka – i ty nejhorší? Že přijde potrestání až po smrti? Ale, když se viníci vyzpovídají, jsou čistí jako holubičky! A hned se objevuje myšlenka: Je správná pomsta? A je pomsta a spravedlivý trest to samé?

Jack London napsal: „Muž, který snese urážku či facku bez pohnutí – hanba! Je mi lhostejno, dovede-li vyjádřit nejvznešenější myšlenky!“ Tichý hlas mne napomíná: „Moudřejší ustoupí!“ A další hlas se mi vysmívá: „Není to pouze alibi zbabělých?“

OPTIMISTÉ

(1991)

Pro optimisty nemám slova

jsou tvůrci falší pro masu

co křičí „Sláva!“ když je „ouva“

a špínu mění za krásu.

Jsem dekadent a skeptik věčný

do očí vpíjím hvězdný jas.

Za každej den jsem Bohu vděčný

a vnímám každou z všedních krás.

Jen v obyčejné chvíli řečí

kdy vyprávíme o tom jak

nám pravda nosí nebezpečí

a že nám stárne panelák.

Nás malí pejsci obveselí.

věrností kterou nemáme

svým vnoučkům jak nám láska velí

své srdce klidně rozdáme.

KŘEHKÉ MYŠLENKY

(2010)

Říkám: „Křehké myšlenky!“ Ale ony bývají někdy svou zdánlivou jemností zraňující. Je mi opravdu líto těch, kteří se nemají komu svěřit. Jejich zpovědnicí je pohled z nočního okna na oblohu plnou hvězd. Usedají do omšelých křesel, hladí své kočičí kamarády a potlačují dojetí nad svou samotou. Jejich přátelé, jejich rodina, žena, děti, vnuci, jsou proměněni ve vzpomínkové stíny.

Zvonek nade dveřmi mlčí. Nikdo nebere za kliku. Dívají se na telefon a marně prosí neznámého, aby zavolal a zeptal se. Na cokoli. Z obrovského fíkusu spadává list, zažloutlý, unavený, jako jejich tvář. Jdu ulicí a vím, že opět potkám někoho, třeba pana doktora Vilíma. Má hůl a nosí přes rameno květovanou tašku. Vím, co mi řekne: „Koupil jsem si tři housky, salám a bramborový salát. Večer si otevřu jedno výčepní světlé!“

Říká mi to pokaždé. Dnes jsem se mýlil. Paní, která vodí každé ráno do mateřské školy malé vnouče mne zastavila: „Ten pán, co mu recitujete u Normy básničky, je v Domově seniorů.“ Usedl jsem v parku na lavičku. Začalo lehce poprchávat. Myslel jsem na toho muže. Sklopil jsem téměř stydlivě hlavu. Vždyť jsem ho znal desítky let a z jeho života znám nepatrně.

„Život běží jako dravá řeka. Nemáme na sebe čas!“ Omlouval jsem se sám sobě. Déšť zesílil. Nad Kladnem zahřmělo. V dešťové cloně kráčel ohnutý starý muž s holí. Doktor Rudolf Vilím. Na rameni nesl květovanou tašku. Když mne míjel, rozplynul se jako přelud. Netušil jsem, že ho již nikdy nepotkám. Dožil se sta let.

PÍSEŇ OPTIMISTICKÉHO PENZISTY

(2012)

Z toho že jsem starej

já se nezblázním.

Každého to čeká

tohle dávno vím.

Ať máš v bance prachů tuny

nebo ať jsi bez koruny

dělníci i úředníci

papaláši trpaslíci

slušní lidé nebo kanci

poslanci i nevzdělanci

když tě vítá v Pekle vrátný

tak je všechno houby platný.

Hlasatelky manekýny

hajzlbáby od latríny

ožralové abstinenti

policajti prominenti

prostitutky i lobbisté

nikdo nemá Nebe jisté.

Když tě vítá v Pekle vrátný

tak je všechno houby platný.

Víajpí i celebrity

zloděj co vykrádá byty

i pro hvězdu šoubyznysu

na hospici mají mísu

ministr i hráč v kasínu

ten co s dřevem je na grýnu.

Když tě vítá v Pekle vrátný

tak je všechno houby platný.

Inteligent herec zpěvák

pravák doktor nebo levák

rocker jazzman country folkař

věrnej manžel nebo holkař.

Ať spíš v chajdě nebo v stanech

na Floridě na Kajmanech.

Když tě vítá v Pekle vrátný

tak je všechno houby platný.

Stejná urna pro šoféra

hokejistu pro gembléra.

Ať máš vilu hamra jachtu

hrobník na tě hodí plachtu

zakopou tě nebo spálí

co bychom si lidé lhali.

Když tě vítá v Pekle vrátný

tak je všechno houby platný.

Z toho že jsem starej

já se nezblázním.

Každého to čeká tohle

dávno vím.

VE VLASTNÍM ZÁJMU

(2012)

Je snadné znevážit druhého, který má více štěstí, úspěchů, peněz a přátel než vy. „Proč ne já, když on?“ objeví se stará věta, kterou našeptává věčná závist. Znevažování je msta! Tichá věta řečená potajmu tomu, kdo ji předá dál. Autoři zůstávají neznámí. Zásah do života pomlouvaného je jistý. Pochválit druhé, ocenit jejich práci, málokdo dokáže.

Znevažující věty se říkají snadněji: „Povedlo se mu to náhodou! To víte, má známé! Někdo má holt štěstí! Kdoví jak k tomu přišel! Má protekci!“ Nikdy nevyhynou ti, kteří se nedokáží smířit se svým osudem.

V každé době na každém a na všem nacházejí stíny. Není to jen vlastnost obyčejných občanů. „Schází tomu intelekt! Nemá to náboj! Je to příliš lidové! Nechápu, jak mu tu knihu mohli vydat! Asi někoho podplatil!“

Příval pomluv a znevažujících ortelů poškodil mnohé, kteří uštváni pomluvami a nařčeními přestali věřit ve svou práci. Tím více mne těší, když se setkám s lidmi, kteří se dokáží upřímně radovat z úspěchu druhých. Většina z těchto nezáludných lidí patří k těm, kteří netouží po hmotných statcích a závratných kariérách. Obyčejně drží palce a přejí úspěch těm, kterým Pán Bůh nadělil talent a píli.

Nedávno jsem podpisoval své knihy v jednom plzeňském knihkupectví. Přistoupil ke mně starší muž. Za ruku se ho držel asi devítiletý vnouček. „Pan Fousek ti, Lukášku, podepíše knihu.“ Vnouček svíral na prsou knihu Úsměv je lék. Podepsal jsem se a malý Lukáš poděkoval: „Pane Fousku, já budu také psát knihy. Zatím mi je čte dědeček, ale já budu brzy číst sám. Učím se Braillovo písmo!“

STÍN

(1992)

Jdu světem jako bludný stín

jak škuner v bouři zbloudilý

k útesům kde se chvěje dým

podoben starci bez brýlí.

Čím více stárnu hledám sen

krajinu s mračnem věčných cest

kde není noc a není den

kde láska bydlí v každém z měst.

V pozvolné písni svítání

do jitra vchází noční sten

do perel rosy pod strání

pro náruč štěstí spících žen.

Úsměvy dětí němý pláč

k moudrosti kroky otázek.

Dědečka ptám se proč a nač

babičce první obrázek.

Jdu světem jako bludný stín

do hořkých slzí mísím smích

do vlasů čas mi sype splín

zorané čelo plné rýh.

O lásce k pravdě mluví král

strach v Podhradí se prochází

své skřipky klade na futrál

a smyčec dusnem zamrazí.

Jsou příkré hory hranice

tam skřivan těžko přelétá

Evropu v třpytu měsíce

za Štěstím v dálky do světa…

VLNY ČASU

(2015)

Život je dům. Základy stavíme sami. Začal jsem rozeznávat, co je trvalé a co je jepičí. Euforie opadne a člověk vystřízliví. Jak se chováme k sobě my dole v ulici, v denním životě, v zaměstnání. Nikdo neví, co s člověkem udělají peníze, touha po slávě – a také chudoba. Nezáviďme těm, kteří neunesou tíhu moci. Jsou k pláči a často i k smíchu. Dokáží nahnat strach, ale nejvíce svou povýšeností poškozují sebe. A my „v podhradí“? Když nám teče do bot, slibujeme, děláme předsevzetí a sotva zlověstný vítr utichne, zapomínáme.

Jack London říkal: „Nikdy se nechtěj podobat námořníkovi, který tonoucí volá: Bože, sešli mně loď a budu se modlit až do smrti. Bože, nech toho! Vidím plachtu!“

Kde nalézt obranu před vlastní lhostejností? Obyčejná a laskavá slova: „Dobrý den! Děkuji! Prosím!“

Neznám lepší slova. Dokáží zpříjemnit celý nastávající den. Hned se svět dobrým zdá. Zmizí nejistota, potkám-li někoho, kdo mě s úsměvem osloví: „Jak se máš? Jsem rád, že tě vidím!“ Vím, že jsou to stokráte opakované věty, ale i když jsou frázím podobny, nechť zní alespoň kousíčkem pravdy!

Nemám rád domýšlivé a arogantní hlupáky, kteří z pozice své peněženky a chvilkové moci otravují svou přítomností pohodu. Hlupákem může být jak bohatý, tak chudý. Nejde žít v naprostém nebeském klidu. K životu patří déšť i slunce, ale zasáhne-li mne hrubé slovo, nosím je s sebou celý den jako přítěž. Nemusíme se zrovna milovat, stačí trochu tolerance. Nepřekážet si. Zkrátka jsme tu spolu a společně plujeme po řece do stejného přístavu. Vlídnost je nejlepší kapitán, ale záleží na tom, kdo je kormidelníkem.

Včera jsem dal bezdomovci dvacetikorunu. „Potřebuju, kámo, na chleba,“ říkal pokorně. Otočil jsem se za ním. Stál u bufetu s pivem. Nezlobil jsem se. Jeho životní bárka plula bez cíle. Nepotřeboval kormidelníka ani kapitána. Možná, že byl šťastnější, nežli já se svou filozofií.

BLUES MOKRÝCH BRATŘÍ

(1984)

Viděl jsem tisíc hospod

a vypil spousty špatných kafí

tykal si s číšníky

a konzumoval blafy.

Kolem se lidé bavili

a já jim četl z tváře

život mi v kouři ubíhal

a škrtal kalendáře.

Viděl jsem spousty holek

a slyšel hloupé smutné kecy

těch co se vám svěřují

a pláčou za dvě deci.

Ten vyprávěl že zůstal sám

a že mi prachy vrátí

pak nocí domů vrávoral

a řval že ženu zmlátí.

Viděl jsem tisíc dveří

a zahřál spousty vratkých židlí

oblékal jsem kabáty

těm co se nezabydlí.

Rukou jsem pěnu otíral

a ťukal s novým kámou

pro utopence posílal

a brečel nad svou mámou.

Výčep je plný cedulí

s policí prázdných flašek

nad ňadry paní Venduly

je nápis Venda Mašek.

Ten ručí že se mladistvým

do osmnácti let

alkohol nesmí nalévat a

dívkám jakbysmet.

Z výčepu kouká vizitka:

Tady se Smíchov točí

hemenex pro tři vypítka

cibule slzí z očí.

V rohu se mlátí do kytar

a pivo škrtí hlas

v guláši plave paprika

a zlatorudý vlas.

Viděl jsem tisíc hospod

a spousty utracených platů

muže věčně opilé

s jízdenkou bez návratu…

(zhudebnil a zpíval Petr Spálený – Semafor)

PENÍZE JSOU BŮH

(2014)

„Všechno je dneska o penězích!“ slyším téměř denně. „Peníze jsou bůh!“ Je to jednoduchá věta odsuzující nevinné papírky. Mohou být získané poctivě, švindlem nebo zločinem. Napadá mne, co bychom my lidé dělali, kdyby vůbec nebyly?

Nedovedu si představit jakoukoli společnost, kde si lidé berou ze společného majetku jen to, co opravdu potřebují. Kdyby tomu tak bylo, museli bychom mít všichni stejné mozky a stejný strach. Historie dokazuje, že se lidé zkušenostmi nemění. Stále se mordujeme kvůli penězům. A ti, kteří se nechtějí nechat zamordovat, jsou hnáni těmi, kteří by je zamordovali, kdyby nechtěli mordovat. Na podnosu se nám jako vějička naservíruje utopie, náboženská nesnášenlivost, politická hesla, a za tím vším vykukují peníze.

Kdo má peníze, má moc, a kdo má moc, má peníze! Stále stejné skupiny – ty, kterým stačí málo, ty, které chtějí více, a ty, které chtějí ještě víc. Nikdy nepochopím, proč mají peníze takovou moc. Jen mne udivuje, jak peníze zhodnotí životy nenasytných, které jsou krátké jako těch, kteří mají mnohem méně. Snad jen to, že mají lepší pokrmy, lepší nápoje, větší domy, lesklejší auta, ostrovy v Jižním moři, mohou cestovat, mají ochranky, honosnější místo v nemocnici a slavnostnější pohřby. Peníze, které nahromadili, nemohou utratit. Vlastně je ani nevidí, protože jsou uloženy v sejfech banky. A když zemřou, již neví, že se o jejich celoživotní haldu peněz poperou a rozkmotří jejich dědici. Důležité pro ně je, aby ti, kteří mají ty čertovy papírky, jich nechtěli ještě více na svůj účet.

V takových chvílích bychom mohli být použiti jako vojáci a mordování by začalo.

Jedni by mordovali ze závisti, druzí z nenávisti, tamti z fanatismu a všichni z hlouposti. Peníze! Kvůli nim se lidé zabíjejí, mladice si berou staré, bohatá stará si vydržuje mladého, neslavný dělá sluhu slavnému, poctivý se stává zlodějem, hodný se promění ve zlého, láska se změní v nenávist, bratr se rozejde s bratrem… Mohou za to peníze?

Vcházím do bufetu, objednávám si drštkovou polévku, dvě slané housky a desítku pivo. Jsem v té chvíli šťastný. Kdybych neměl peníze, stál bych venku před bufetem a čichal vůni. Také mně přišlo na mysl, kdo vymyslel ten geniální citát: „Peníze kazí člověka!“ Dle mého prostého rozumu to musel být nějaký lump, který měl hodně peněz. „Když teče uprostřed rybníku do necek, ztracený špunt směnka nenahradí!“

BALÍK PENĚZ

(1992)

Jednou mi přijde balík peněz

v ohromném kufru z lepenky.

Nebudu vědět kdo mi je dal

jen v rozmazaném srdci od rtěnky

bude Good Luck a ulomený šíp.

Prý abych žil konečně důstojně a líp!

Zřejmě je vrátím nazpět poště

a radši budu bez floka.

Často jsem na prázdnou flétnu hrál

a obejdu se klidně bez mocca

nechám si starý unavený dech

psa který šilhá je hluchý a plný blech.

V noci mi stejně patří hvězdy

a každá banka je pro mě krám

s regálem mramorových očí

tam přátele a štěstí nehledám.

V noci jsem chudý milionář

hvězdy se přitulí a líbají mou tvář.

Můj pes je se mnou téhož mínění

a tak je všechno jako dřív´

stříbro hvězd mi padá do oken

a bez prachů jsem jako jiní živ´

a kdo by ten kufr taky nes

vždyť na dveřích mám ceduli:

Pozor zlý pes!

STARAT SE O SEBE

(2013)

Jsem přesvědčen, že výrok „Co je mi do toho, co se děje někde v dálce,“ vyslovují všechny generace. Zavřít se do sebe a pěstovat si svou soukromou duševní zahrádku. Že se někde zabíjí? Že se děje nespravedlnost? Co je mi do toho! A „slepí“ nevidí, že každá tragédie, každý čin, se dotýká každého z nás, ať žije kdekoli. SOBECTVÍ JE DÍTĚ LHOSTEJNOSTI. Uprostřed téměř poklidného měšťáckého života se připomíná vědomí, že někde, právě v tuto chvíli, se lidé dotýkají Smrti.

Vedle prastarých slov: láska, snášenlivost, mír, laskavost, přátelství, tolerance, se objevují slova a věty, které vylézají ze šatníku nenávisti: teror, zločin, rasismus, xenofobie, náboženská nesnášenlivost, třídní nenávist.

Za všemi těmito odpadky z ďáblovy kuchyně stojí ta nevyhubitelná a stále trvající ZÁVIST! A obyčejní lidé, ať velebí nejrůznější božstva, padají do propasti nejistot, které omamují a zatemňují mysl. Kde je pravda? Má člověk právo zabíjet ty, kteří nemají jeho Boha? Má vůbec jednotlivec možnost ovlivnit chod té zranitelné a pokulhávající CIVILIZACE?

A opět se připomene mávnutí rukou: „Kašlu na to, hlavně že u nás je klid, pivo a vepřový!“

A dál plyne a kvasí navyklý koloběh lidských nepravostí. „Stejně nemá cenu žít fér, když nevíš, kdy ti bomba spadne na hlavu!“ Všeobecná nervozita, infikovaný strach z budoucnosti a pochyby o smyslu života. A „amatérští proroci“ předvídají konec světa. Hororové filmy se stávají předzvěstí budoucnosti! Jedinou slabou nadějí je doufat, že moudří budou mít převahu nad šílenci toužícími po moci.

Nedávno jsem potkal podivného staříka. „Pane, nemáte na prodej trochu optimismu?“ oslovil mne. Až po chvíli jsem odpověděl: „Pane, kdybych ho měl, dal bych vám ho trošku a zadarmo!“

V ULICI

(1978)

Když život mi dá do brady

a ztrácím dobré nálady

jdu se courat ulicí

kde čůrají pudlíci

v parku skáčou bezstarostně

na lásku si hrajou šťastně

v ulici.

Když klepe smutek na dveře

a cítím divné otěže

do dlaní si hlavu dám

rozum chvíli pochovám

pod oknem si auta hlučí

suché stromy v kouři mlčí

v ulici.

Když marně hledám úsměvy

a zmlknou něžné nápěvy

jdu si najít tichý kout

kde si můžu boty zout

do kalužin hledím šťastně

už nejsem sám jsme dva vlastně

v ulici.

POROBENÉ DUŠE

(2014)

Byl jsem a zůstal porobenou duší. Neumím se rozhodnout sám. Jsem váhající střelec. Stále čekám, že mi někdo zavelí, co mám udělat, jak se zachovat v neznámé situaci. Z celé moji generace vyrostla, až na malé výjimky, směska servilních vtipálků, kteří uměli hovořit o všem a o ničem. Jsme zraněni vlastní slabostí. Sluší se ale moji generaci omluvit. Střídaly se režimy a stále nám někdo sliboval ráj na věčné časy. Chceš-li žít, musí se sklonit hlava.

Čteme-li dějiny lidstva, jako bychom viděli hru plnou tragédií. Nikdy nenalezneme viníky. Hledáme spravedlnost a představujeme si ji po svém. Ti, kteří nevzdali svůj boj s bezprávím, obětovali i své životy, své existence, jsou záhy zapomenuti. Na jejich hroby kladou věnce, ti, kteří budou také zapomenuti. Chvilky prchavého štěstí nás, moderní nevolníky, osvobozují od komerčního světa, od marastu vlastního sobectví. Jak vysvětlit pojem SVOBODA? Zasloužíme si ji? Vždyť ji chápeme jako možnost dělat všechno ve vlastním zájmu, bez ohledu na mínění ostatních.

Přemýšlel jsem o odchodu z této země, ale Pán Bůh mne zasadil v krajině mého dětství a já nenalezl odvahu. Nebyl jsem hrdina. Hrdinové umírají a málokdo jim nosí květiny k pomníkům. Dnes si myslím, že je i odvahou a nikoli zbabělostí zůstat. Končím s myšlenkami téměř beznadějnými. Snažím se zapomenout na Svět, kde přibývá fanatiků.

Nedělám si iluze! Svět bude takový, jaký je, ne-li horší. Evropou táhnou nepozvaní. Cokoli se stane, budeme se ptát: PROČ? Stáli jsme s kamarádem na louce nad hradem Křivoklát. Karel ukázal na louku: „Pepiku, nás si vezme čas navždycky! Ale ty pampelišky vykvetou znovu a na stejném místě.“ Přikývl jsem: „Ale jaké oči budou těšit, to nikdo neví!“

JÁ VĚŘÍM V ČLOVĚKA

(1987)

Já věřím v člověka

i v jeho věčné nicoty

ať létá s ptáky na nebi

ať hledí smuten na boty.

Jsme všichni stejně značeni

tím štemplem slzných porodnic

kde ještě těžko poznat je

kdo hodně je a kdo je nic.

Ten rozdíl šaty promění

do moudrých výšin do zvonců

rozdělí lidi laskavé

od chytráků a lakomců.

Jsme všichni stejně značeni

tou cetkou lidské nahoty

pokorou strach se probouzí

a dává střepy na ploty.

Já věřím v člověka

i v jeho dávné poklesky

ať vzhůru spěje k vrcholům

kde hledá šťastné soutěsky.

Jsme všichni stejně zrozeni

dvě ruce nohy očí pár

krůpěje mládí ochutnáš

a náhle stojíš sám a stár.

Já věřím v člověka

i v jeho lásky jiskřící

na lesy stráně úbočí

na žlutá pole s pšenicí.

Jsme všichni stejně zrozeni

pro tichá lůna přístavů

pro domov kde nás pohladí

a dají vodu na kávu.

Já věřím v člověka

i v jeho sílu neměnnou

že pravda bude denní chléb

a ne jen pouhou ozvěnou.

Jsme všichni stejně zrozeni

s tou lidskou duší bolavou

pod šatem z látky nejlepší

se chvěje srdce obavou.

Já věřím v člověka…

BOLEST NÁVRATŮ

(2014)

Nerad se vracím do starých míst, kde zůstaly kročeje vzpomínek. Nechci se zklamat. Nechci znovu vidět krajinu, která se změnila, ze které vyprchal dotek skutečného prožitku. Listí se mi zdá jiné, tlející trámy na srubu poznamenané časem. I ptáci odletěli a stromy nešumí tak jako dříve. Nechci si přiznat, že jsem to já, kdo se změnil. Nechci číst knihu života, ve které listuji na posledních stránkách. Lidé, které jsem potkával, které jsem zdravil, se kterými jsme zpívali písně starých trampů, zmizeli v proudu řeky. Rozcestí, kde jsem prvně políbil svou lásku, je zarostlé trávou a plevelem. Jako by tu už lidské nohy nechodily.

Nechci se vracet do míst, která jsou opředena pavučinou bez pavouků, bez slunce, bez ranní rosy. Pramice, napůl potopena, drží se potrhaného provazu, vyčítavě se dívá na kolík zatlučený v břehu. Ví, že už ji lidská ruka neodváže, ví, že nepopluje s mojí láskou k peřejím. Ani ty peřeje už nezvoní o hrboly kamenů. Tady někde byla mělčina. Převozník odešel, tiše bez rozloučení. Poloprázdný motorák nad řekou dodrncal k Stříbrnému tunelu a tam jej spolkla tma. Chodíval jsem po dřevěných pražcích. Vyměnili je za betonové kvádry.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Od srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.