Tuto knihu bych ráda věnovala svým nejbližším –

Daniele, Bertíkovi a babičce Haně, kteří nejen

že vždycky stojí při mně, ale hlavně se – ač

nedobrovolně – stali hlavními hrdiny téhle knížky.

Ráda bych také poděkovala své druhé rodině –

té od koní ze Všetic. I díky nim jsem se v průběhu

let transformovala v osobu, kterou jsem dneska –

ironickou, sarkastickou a duševně pokřivenou –

tím správným způsobem. Doufám.

Copyright © Karolina Mikšíková, 2017

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3506-5

Právě čtete úvod mojí knížky, což je skoro neuvěřitelné. Jsem totiž živoucím exemplářem autora, který v životě nenapsal sloh ohodnocený lepší známkou než čtyřkou.

A to zdaleka není jediný paradox.

I když jsem člověk, který by rád splynul s davem, kvůli mým poctivě rostlým 187 cm to nejde, ani kdybych chtěla. Mám dojem, že do výškového průměru České republiky jsem se vešla naposledy, když mi byly zhruba tři roky. Od té doby jsem naprosto mimo tabulky. Za třešničku na dortu pak lze považovat fakt, že mám klasickou, roztomilou dámskou nožku velikosti 44.

Dennodenně proto odpovídám na desítky otázek, příjemných zhruba jako opar. Poslední dobou přemýšlím, že si nechám potisknout tričko, které mi usnadní život.

Stálo by na něm:

- Měřím 187 cm.

- Ano, to je fakt hodně.

- Nehraju ani basketbal, ani volejbal.

- Ne, vzduch tady nahoře není řidší.

- Haha, máte pravdu, to už snad není bota, ale dětská lyže.

- Ne, nemůžu vám podat ty sušenky z vrchního regálu.

- Ne, nemůžu se skrčit, abyste přese mě viděli.

- Ne, to není vesta a tříčtvrťáky. To je moje nová bunda a rifle.

Jsem vlastně ráda, že jsme se přestěhovali na vesnici. Na centimetrech mi to sice neubírá, ale být nenápadnou se tu dá nahnat i jinými způsoby – třeba když si oblečete tepláky na gumu, kolem pasu připnete ledvinku a ve froté ponožkách nacpaných v sandálech vyrazíte mezi lidi.

Nejsem vesnická holka od narození. Do mých pěti let jsem totiž bydlela s mojí mámou Danielou a bráchou Bertíkem v Praze. Žili jsme za tenkými zdmi starého činžáku, ve kterém bylo slyšet i to, když soused spláchnul. Až choulostivě jsme dbali na hygienu, ruce jsme si myli zásadně mýdlem.

Když nám jídlo spadlo na zem, ani nás nenapadlo sebrat ho ze země a sníst. Jako by v Praze pravidlo tří vteřin nikdy ani neexistovalo.

K vesnickému životu, zvířatům ani k tomu, že se člověk parádně nají i pšenice určené slepicím, jsem prostě nijak blízko neměla. Ve školce jsme chodili na procházky po asfaltové silnici, moc přírody jsem nepotkávala. Když jsem měla potřebu chovat se jako dítě a dostat od Daniely vynadáno, snědla jsem na pískovišti kámen nebo kousek bahna a vesmír byl zase v rovnováze, už zase jsem mohla být svobodné pražské dítě, které do školky chodí zásadně v džínách.

Jenže pak se Daniela rozhodla, že nám všem potřebuje znepříjemnit život. Usoudila, že už si nechceme užívat luxusu obchodů otevřených do sedmi do večera, že se vzdáme toho, že za nás topí elektřina a že mlíko si můžeme dát z krabice. Evidentně si totiž usmyslela, že je daleko lepší běhat v sedm večer po vesnici a půjčovat si od sousedů hladkou mouku na palačinky. Přivedla nás do světa, kde když chcete mít teplo, musíte dojet do lesa pro dřevo, doma ho naštípat, složit, nechat vyschnout a potom, při zatápění v kotli, nadávat, že to zase nehoří. A tak jsme tady. Už pěknou řádku let žijeme ve světě, kde si musíme mlíko nadojit a při tom se nechat nakopnout kozou. Stojí to za to? Když tu tak nade mnou Daniela stojí s napřaženou rukou, samozřejmě musím říct, že stojí a nikdy bych neměnila.

Rozhodnutí odstěhovat se na vesnici padlo zhruba v době, kdy bylo Daniele potřetí dvacet šest, mně bylo pět a Bertíkovi nebylo ani tolik, aby udržel myšlenku, moč nebo stolici. To ale není směrodatné, s těmito problémy se totiž potýkal až do svých čtyř let.

Na vesnici jsme se stěhovali proto, že Praha nebyla podle Daniely pro děti dostatečně bezpečná. Ráda bych podotkla, že dokud jsem bydlela v Praze, na zdraví mě ohrožovala maximálně tak nudle u nosu. Zato v Zaječí jsem do šesti let stihla dvě zlomeniny ruky, otřes mozku, ukousnutý horní ret a podivnou vyrážku, kterou v nemocnici diagnostikovali jako nějaký exotický moribundus. Tento exotický moribundus jsem ale nechytla nikde v cizině nebo v Praze, ale v našem zaječském rybníku, ve kterém bylo tolik bahna, že jsem o něj při plavání třela břichem. Zpětně vlastně upřímně doufám, že to bylo jen bahno.

Abychom byli s Bertíkem opravdu v bezpečí, přestěhovali jsme se na vesnici, která má zhruba dvacet pět stálých obyvatel. Nejbližší nemocnice je ve vzdálenosti osmnácti kilometrů, které v zimě ujedete pod pětačtyřicet minut jen těžko.

Na názor na celé stěhování se Daniela bohužel neptala ani mě, ani Bertíka. Možná to bylo tím, že já neuměla říct Ř.

A taky K, L, Z, F, CH a pár dalších hlásek.

Bertíka se Daniela neptala proto, že jeho jedinou starostí bylo vychytat, aby si při chůzi nepodrážel nohy podělanou plínou.

Máma Daniela ale vlastně neměla co řešit, v Zaječí žila a stále žije naše babička Hana, u které jsme bydleli první roky, než jsme postavili dům.

Dům snů.

Obrovská zahrada, živé ploty podél příjezdové cesty a anglický trávník zabírající plochu čtyř tisíc metrů čtverečních. Na zahradě pobíhající zlatý retrívr jako v americkém filmu.

Aspoň takový byl plán.

Plán jsme pohřbili pár měsíců po tom, co jsme se na vesnici přestěhovali. Tehdy člověku plnému touhy po čerstvém vesnickém vzduchu opadnou růžové brýle, a pokud nemá peníze na drogy, je odsouzen ke smíření se s tím, že čerstvý vesnický vzduch znamená vůni pohnojeného pole, že kohout poprvé nekokrhá v sedm ráno, ale většinou začne v pětiminutových intervalech už ve dvě v noci. Člověk taky velmi brzy přijde na to, že pojem „chodit spát se slepicemi“ úplně neodráží vesnickou realitu. Já jsem kolikrát tak unavená, že bych šla spát daleko dřív než slepice. To ale nejde, protože slepice chodí spát až tak v půl deváté a někdo za nimi musí zavřít kurník, aby je nesežrala liška.

Život na vesnici má ale taky stovky výhod, aspoň jak to prezentuje Daniela. Já bych těch výhod dala dohromady sotva deset. Daniela je ale všeobecně pozitivní člověk. Stále třeba doufá, že se dočká toho, že budu bosá pobíhat na louce s pampeliškovým věnečkem na hlavě a vrbovým proutkem při tom popohánět naše husy. Místo toho má husopasku, která klátí napříč loukou svým nekoordinovaným, téměř dvoumetrovým tělem a obrovskými chodidly zabíjí všechno živé.

Poslala jsem bráchu,

aby mi na zítra

koupil silonky. Trochu tuším,

jaké peklo konspiračních teorií

jsem tady na vesnici právě

rozpoutala.

Kdo je kdo

Danielka

Danielka je moje máma. Kromě toho, že je to moje máma, je to i zhruba metrák živé váhy, milovnice zvířat a nepřítel techniky. To, že se počítač nevypíná vytažením kabelu ze zásuvky, zjistila teprve nedávno. Nezapomněla zdůraznit, že je neuvěřitelné, jak rychle se ta technika posouvá.

Křestním jménem ji oslovuji od svých dvanácti let. Neskutečně mě vytáčelo, když skupina dětí řvala jeden přes druhého „mami“ a ani jedna z matek nereagovala. To, že to má Daniela na salámu ještě o trochu víc než ostatní matky, mi došlo ve chvíli, kdy jsem se málem utopila v řece. Tenkrát jsem z plných dvanáctiletých plic křičela „mami“ a Daniela, okouzlená chutí domácí klobásy, kterou prodávali ve stánku, na můj hysterický křik absolutně nereagovala. Dneska už jsem schopná ji pochopit, domácí klobása je domácí klobása, tenkrát jsem si to ale ještě brala osobně.

Takže nejsem adoptovaná, oslovování křestním jménem vzniklo ze zcela pragmatického důvodu přežít.

Bertík

Bertík je můj brácha. Jmenuje se Robert, ale to nikdo moc neví, spoustu lidí ho oslovuje Norberte, Herberte nebo Huberte.

Má to svoje výhody. Přání k svátku mu chodí zhruba čtyřikrát do roka. Bertíkovi je dvacet jedna, po maturitě se chtěl věnovat obchodu s akciemi. Pak ale zjistil, co obchod s akciemi obnáší, a nadšení opadlo. Momentálně chodí na vysokou školu, kde studuje kriminologii. Praxi budoucího postrachu všech kriminálníků vykonává zatím u Kriminálky Zaječí: často totiž hledá kozy nebo ovce, které beze stopy zmizely z ohrady a nenápadně se přesunuly na louku, kde je lepší tráva. Bertík říká, že mu nevadí, když školu nedodělá. Když z něj nebude úspěšný kriminalista, pořád to může dotáhnout na velmi úspěšného kriminálníka. Hranice je tenká.

Zvířata

Zvířat máme opravdu hodně. Náš plán pořídit si na zahradu jednoho zlatého retrívra moc nevyšel. Paradoxní je, že snad jediné psí plemeno, které nám po zahradě nikdy neběhalo, je právě zlatý retrívr.

Psi – Co se týče psů, jsme momentálně na čísle pět, největší záškodnicí je ale dvoukilová krysařice Šmeny, která je sice malinká, ale školí mě slušně. Na paty jí šlape chrtice Chrisi a Šeryna, dvanáctiletá fenka Jack Russell teriéra.

Koně – Prvního koně – Ferdu – Daniela pořídila těsně po tom, co jsme se přestěhovali do Zaječí. Asi místo toho zlatého retrívra, kterého jsme nikdy neměli. Počet koní se neustále mění. Bohužel pro moji peněženku většinou směrem nahoru.

Kozy a kozlové – Tady už nám nastává takový malý problém. Počet koz se totiž zastavil na čísle dvacet dva. Tedy zcela upřímně doufám, že se zastavil. I těch dvaadvacet koz je zhruba o dvacet dva víc, než jsem schopna zvládnout bez psychické újmy. Stále častěji si schovávám v kapse u bundy nenápadnou placatku rumu, ze které upíjím v případech kozího teroru, směrovaného na mou osobu. Základním kamenem našeho – troufám si říct už velkochovu – je koza Růžena, velký kápo s bradkou tak dlouhou, že si ji při pasení přišlapuje. Stejné je to s jejím vemenem. Růžena má spoustu kozích kamarádek: Pajdu, Jarunu, Pinky, Trudy, Hnědulku a mnoho dalších koz, s nimiž se dělí o Marcela, našeho kozího nabíječe.

Ovce – Z ovcí je největším potížistou beran Otík. Je to takový klasický blbeček, ke kterému se otočíte zády a on vás vzápětí poponese o tři metry dál.

Jinak ovce fungují fakt jak ovce, jedna jde tam, kam nemá, a hned ji v její cestě zkázy následuje zbytek stáda.

Ptactvo – Momentálně chováme slepice, perličky a husy. Ze slepic bych vyzdvihla naši seniorku Putinu, které táhne na desáté narozeniny. Peří už moc nemá, ale životní optimismus jí nechybí.

Husy jsou případ samy pro sebe. Mám sice skoro dva metry, ale strach je někdy silnější – třeba právě když mám jít krmit husy. Jsou zlé, syčí a ostrými zobáčky umí šikovně chytit kůži i přes tepláky. A drží. Pouští až ve chvíli, kdy mi uklovnou zhruba půlku zadku.

Rybičky – Chov rybiček se nám s vysychajícím akvárkem smrsknul na počet nula. Je důležité si přiznat, že člověk prostě nestihne všechno.

Jak jsem s Ferdou jela pro mlíko

Ferdu – neobsedlého tříletého hřebce Shetlandského poníka – jsem dostala krátce po tom, co jsme se přistěhovali. Abyste rozuměli – koupit pětiletému dítěti tříletého neobsedlého hřebce vůbec není bezpečné. Je to o dost nebezpečnější než bydlet v Praze. Když se tak zpětně ohlížím, gratuluju si, že jsem to ve zdraví doklepala až do dospělosti.

Právě z Ferdy jsem během prvního roku spadla dvakrát tak blbě, že jsem měla otřes mozku a dvakrát zlomenou ruku, pokaždé jinou, pochopitelně.

Ferdův přístup ke mně se změnil až s oslavou mých sedmých narozenin. Mezi šestými a sedmými narozeninami jsem totiž vyrostla o jedenáct centimetrů, což mělo za následek, že jsem na Ferdovi prakticky tahala nohy po zemi. Tenkrát dost zkrotnul. Nezbylo mu taky nic jiného, protože jsem byla schopná ho zastavit tím, že jsem zaryla paty do země.

Jelikož jsem se aktivně začleňovala do společenského dění dětského zaječského gangu, využívala jsem samozřejmě výhody toho, že mám poníka. Mít totiž v dětském věku vlastního poníka je děsně super. V hierarchii našeho gangu mě jeho vlastnictví vyhouplo mezi smetánku, až na samotný vrchol pomyslné pyramidy.

,,Daniel, máš puštěný kozy?

,,Ne, byla jsem nakoupit.

,,Já myslela zvířata.

V Zaječí dlouhou dobu fungoval kravín, kam jsem denně chodila s hliníkovou bandaskou pro mlíko. Jednoho dne jsem si řekla, že to ještě trošku hecnu a dojedu pro mlíko na Ferdovi. Nebudu přece v sedmi letech nikam chodit pěšky, když mám poníka, to dá rozum. Neschopná domyslet následky své blbosti jsem Daniele řekla, ať mi těch dvacet korun na mlíko hodí do hliníkové bandasky, že tam sjedu na Ferdovi.

Daniela se na to nejdřív moc netvářila. Já jí ale v sedmi letech zcela racionálně vysvětlila, že se není čeho bát.

Daniela mi bohužel neměla věřit.

V úspěšném zdolání cíle (kravína) mi stálo pouze sejití sto padesáti metrů dlouhé příjezdové cesty. A pak taky ta dvacetikoruna v bandasce. Na tom, že celá tahle frajeřina byla předem prohraná, se podílelo i to, že jsem vyrazila v kraťasech a bez sedla, což se zpočátku nejevilo jako zásadní problém.

Po tom, co mi Daniela dala do ruky bandasku, se totiž nic nestalo. Bylo to vlastně v pohodě ještě zhruba necelý metr, než Ferda zjistil, že ta dvacka v bandasce dělá docela nepříjemný zvuk. Mně jakožto neohrožené vůdkyni gangu to došlo bohužel o dalšího půl metru později.

Nebudu machrovat. Pamatuju si otočku na zadních a potom už jen šílenou rychlost. Vybavuju si, jak strašně rychle se kolem mě míhal živý plot podél příjezdové cesty, kterou se mnou Ferda tryskal o dost rychleji, než jsem byla schopna zvládnout.

Takhle zpětně si člověk říká, proč jsem bandasku nepustila. Já ale fakt tenkrát nevěděla, co dřív – jestli mám v tu chvíli brzdit nohama, pouštět bandasku nebo se snažit zuby nehty udržet na vrcholu dětského gangu, což znamenalo udržet se na Ferdovi.

Bohužel z toho nevyšlo nic.

Ferdův hřbet jsem společně i s dvackou v bandasce opustila u laviček před kapličkou, kde bylo hlavní sídlo dětí, které v Zaječí něco znamenaly, tudíž i moje hlavní sídlo.

I to bych zvládla, vlastně si myslím, že kdybych se tenkrát před gangem zvedla ze štěrku a řekla něco ve stylu, že jsem dobrá, že mě ty kamínky zarytý hluboko v kolenou a loktech nebolí, svoje místo mezi smetánkou bych si udržela.

Já se ale bohužel rozbrečela tak nahlas, že si pro mě na náves musela přijít babička Hana a dát mi tři výchovný, Ajatinem vyčistit všechny rány a já pak musela dojít pro mlíko pěšky.

Od té doby mi byl i poník k ničemu. Z vůdce gangu jsem se stala blbečkem, který má při všech špatnostech hlídat terén a kterého taky vždycky dospěláci nejdřív chytli a dali mu na zadek.

Jak podojit Ferdu

Krátce potom jsem se rozhodla, že pro mlíko vlastně chodit nemusím. Naše sousedka paní Brejšková mi totiž řekla, že když se krmí dost vojtěšky, podojíte i vola. Těžko vysvětlíte sedmileté holce, že když jde podojit „kluk“ od krávy, nejde podojit poník.

A tak jsem na tajňáka začala Ferdu chodit pást na vojtěšku. Myslela jsem si totiž, že když to vyjde, bude mít Ferda slávu hollywoodské celebrity. Abych udržela v tajnosti trik, jak rozdojit poníka, nesměl mě logicky nikdo při pasení vidět. To by pak měl takového kouzelného poníka každý.

O čem se mi paní Brejšková zapomněla zmínit, bylo to, že vojtěška obsahuje docela dost energie, kterou Ferda nikdy za svůj život nevyužil v můj prospěch.

Celé se to bohužel sešlo tak blbě, že zhruba třetí den, co jsem chodila Ferdu pást, přišla babička Hana s tím, že by Ferdovi ráda vyzkoušela postroj, který měl z obou stran vaky. Babiččin plán byl, že před zimou si v těch vacích na Ferdovi vždy z lesa přiveze dřevo do krbu. Ale zvykat na ty vaky bychom ho měly už teď, to dá rozum, byla půlka června, nejvyšší čas.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život, na který metr nestačí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.