Pavel Kosatík

© Pavel Kosatík, 2017

ISBN  978-80-242-5949-9

„Nebát se a nekrást.“ – „Demokracie je diskuse.“ – „Tábor je náš program.“ – „Státy se udržují těmi ideály, z nichž se zrodily.“ –

„Tož budeme sedlat.“

Z těchto a dalších výroků jsme si utvořili povědomí o zakladateli Československého státu a našem prvním prezidentu T. G. Masarykovi. Rozumíme ale jeho výrokům opravdu? Rezonují v nás způsobem, jaký si jejich tvůrce představoval? Nebo k nim přistupujeme jako k dávným pravdám, které zahynuly s dobou, v níž platily a která už nepokračuje?

Spisovatel Pavel Kosatík (1962) vyhledal v Masarykových knihách, přednáškách, rozhovorech atd. 100 klíčových vět, které po dobu více než sta let vstupují do národního povědomí a formují je. Každou z těch vět zasadil do dvojího kontextu. Jednak toho původního, dobového, ke kterému se myšlenka váže. A pak hlavně do kontextu současného, který dovoluje posoudit, nakolik je Masaryk inspirativní pro dnešní dobu.

Nešlo o to stvořit portrét výtečníka, který se nikdy nemýlil. Masarykovo myšlení se rodilo z vnitřních rozporů, které ani sám autor neretušoval, tím méně je důvod dělat to dnes.

„100x TGM“ je sto krátkých zamyšlení nad dílem jednoho z nejzajímavějších Čechů všech dob. Zamyšlení, která mohou být inspirací pro každý všední den.

„Otec se narodil ještě jako nevolník.

Musel se na panstvo tvářit přívětivě, v nitru

byl proti nim. Jako dítě jsem ho slýchal,

jak si doma na panstvo naříkal.

Ale ještě víc než to jsem brzo vycítil,

jak nerad nevolník pracuje.“

1860

Jak se tempo lidského života v novověku zrychlilo,

byl člověk postavený před úplně jinou životní zkušenost

než lidé žijící v předchozích generacích.

Vychovaný v jedněch pravidlech, umíral v úplně jiných.

Často zažil za svůj život hned několikerou změnu

platných pořádků.

Také na Masarykově životě je vidět, jaký úžasný vývojový oblouk svět (a lidský život v něm) v 19. a 20. století opsal. „Nevolnictví“, o němž Masaryk mluví v souvislosti se svým otcem, byl pozůstatek středověké závislosti rolníka na majiteli půdy. Oficiálně bylo zrušeno císařem Josefem II. v roce 1781; od té doby už vrchnost formálně nerozhodovala o tom, kde budou poddaní bydlet a jakou práci budou vykonávat. V rámci mírnějšího institutu tzv. poddanství však obyčejní lidé na vrchnosti záviseli dál, k řadě důležitých rozhodnutí (typicky například k sňatku) potřebovali stále vyšší souhlas. Toto poddanství bylo v Rakousku zrušeno až v roce 1848, dva roky před Masarykovým narozením. Na císařských statcích (kde Masarykův otec pracoval jako kočí a šafář) však de facto přežívalo i později. Masaryk často vzpomínal, jak mu vadilo otcovo ponížení sebe sama, když šel vrchnost žádat, třeba aby syn mohl studovat na reálném gymnáziu. „Často jsem špekuloval, jak jim to oplatit a jak to udělat, abych jim za to natloukl.“

Ještě víc než otcovo podřízené postavení ale synovi vadilo, že otec svou závislou pozici přijal. Vnitřně se s ní smířil. „Jako nevolník se narodil a nevolníkem zůstal.“ Povinnost pracovat se v jeho nevolnické mentalitě vyvinula tak, že nakonec každou takovou vnucovanou práci (a jiná nebyla) nenáviděl. „Když otec musel později službu opustit, mohl jsem mu už něčím přispět a koupit na venkově domek. Víte, co dělal? Maje zařídit zahrádku, nehnul ani rukou, ačkoliv svou kariéru začal jako zahradnický pomocník, najal si dělníka, seděl a komandoval. To jsou následky služby, která se dělá bez radosti a bez odpovědnosti, čistě mechanicky.“

Jeho syn žil od počátku svobodou, tedy tím, co jeho otec nepoznal a do konce života asi ani nepotřeboval. Z práce, která byla otci ponurou životní okolností, učinil smysl svého života.

„Od čtrnácti let jsem byl samostatný.

Rodiče byli chudí, chtěl jsem studovat,

ale musel jsem si vydělávat chleba.

Tak to šlo pořád.“

1864

Lidi, kteří nečtou Masarykovy knihy, často

baví spekulovat o jeho původu. Z faktu, že se narodil

necelých sedm měsíců po sňatku rodičů, vyvozují,

že jeho otcem mohl být někdo jiný nežli v matrice

uvedený kočí Jozef Maszárik. Od dob hilsneriády

Masarykovi protivníci tvrdili, že jeho otcem byl židovský

podnikatel Nathan Redlich (což mělo být důvodem,

proč prý Masaryk „přál židům“); Redlichův syn Josef

byl navíc Masarykovým přítelem a úspěšným politikem,

v roce 1918 se stal posledním ministrem financí

předlitavského Rakouska. V novější době se pak objevila

představa, že Masarykovým otcem mohl být císař

František Josef I., na jehož statku Masarykova matka

před synovým narozením sloužila.

Myšlenka, že slavný syn musí mít slavného otce a naopak a že jinak je to geneticky „divné“, je komická svou podstatou. Vlastně usvědčuje ty, kdo si ji oblíbili, z nedemokratičnosti. Odporuje realitě, tak jak ji kolem sebe vidíme každý den, a pokud bychom se s ní ztotožnili, vracela by nás vlastně do středověku, kdy společnost ovládala představa o nadřazenosti panovníka plus dalších vyvolených a jejich rodin a potomků. Genetika, věda o dědičnosti, naštěstí učí a dokazuje něco jiného. Pokud se příští Masaryk opět narodí v obyčejné rodině, nebude na tom nic „divného“. Příroda sama je demokraticky „divná“ a nepředvídatelná.

Co je však na našem masarykovském citátu nejpodstatnější, je to, jak se Masaryk dokázal z pout nevolnictví, do kterých se narodil, vymanit. Musela v něm být nesmírná vnitřní síla, pokud opustil svět hodnot, jež vyznávala jeho rodina (byly to ty jediné, které v té době znal), a vydal se do světa a do neznáma.

Při první příležitosti, kdy to bylo možné, se existenčně osamostatnil. Od sekundy na brněnském gymnáziu se živil kondicemi, se štěstím se jako učitel dostal do rodiny brněnského policejního ředitele Le Monniera, který mu, protože se snažil, víckrát pomohl i později. Ještě vlastně jako dítě se tak stal finančně nezávislým a zůstal takovým celý život.

Vždycky si také byl vědom ceny této nezávislosti. Pokud přijímal peníze od mecenášů, vždy tak, aby tím neomezil svou svobodu. Pozoruhodné třeba bylo, za jak důležité považoval po skončení světové války, aby lidé doma porozuměli, že v exilu, ve vedení zahraniční akce, nepřijímal peníze od jiných lidí než od českých krajanů. A že tedy republiku v cizině i po finanční stránce vytvořili Češi, nikoli ti „cizí“.

„Vědění je moc.“

1876

Tezi, že „věda je moc“, Masaryk poprvé použil ještě jako

student na Vídeňské univerzitě. Stalo se to v jednom

z jeho vůbec prvních publikovaných textů. Masaryk

mu dal název Teorie a praxe a vydal ho v roce, kdy mu

bylo šestadvacet let. Citovaná věta nebyla původní

Masarykovou myšlenkou. Začínající filosof si ji vyčetl

z díla anglického renesančního filosofa Francise Bacona.

Shodně s ním si uvědomil, že pokud se myšlení řídí

přísně vědeckými parametry, může i v politice

sehrát podstatně větší roli než dosud.

Větě jde rozumět různě, třeba také jako výroku o ovládání ostatních. Masaryk větu napsal ve chvíli, kdy se coby vzdělanec rozhodl přijmout svůj díl odpovědnosti za stav společnosti. Shodně s Platónem, svým tehdy nejoblíbenějším filosofem, uvěřil, že filosofové by měli vládnout národům: ne proto, že nedokážou zkrotit své ambice, ale protože díky vzdělání mají lepší schopnosti vést než většina ostatních lidí.

Šlo o to, dostat přesné myšlení do politické praxe. Bacon kdysi odmítl představu, že vzdělanec, v jeho dobách nejčastěji klášterní mnich, si tiše, idealisticky a neprakticky bádá kdesi daleko od hlučícího davu. Kritériem smysluplnosti vzdělání se mu naopak stalo, jak dokáže posloužit životní praxi. Sám to svým životem znázornil, když se z filosofa stal politikem a dotáhl to až do funkce lorda kancléře, jedné z nejvyšších ve státě.

V době, kdy Bacon žil, tedy v renesanci, vzdělance nejvíc fascinovala „moc“, která tehdy vedla k ovládnutí přírody. Postupně se však síla a „moc“ nového vědění rozšířila také na ovládnutí pravidel, jimiž se řídí fungování společnosti: tam se o zavedení vědeckého myšlení zasloužil další z velkých Masarykových duchovních učitelů, otec pozitivistického myšlení a zakladatel sociologie Auguste Comte.

Masaryk vyrostl v přesvědčení, že věda vtiskne lidskému myšlení a pak i celé společnosti řád, který postaví veškeré lidské snažení na úplně novou úroveň. Kdo poznává vědecky, ten se učí nejen správně myslet, ale i se získanými poznatky lépe pracovat. Smysl takového poznávání v Masarykově pojetí je altruistický: „moc“, kterou si člověk poznáváním osvojuje, mu nedává pocit převahy. Vybavuje ho schopností být užitečný pospolitosti způsobem, který je efektivnější než jinak nejběžnější životní metoda pokus/omyl. Člověk, který se hlásí k tomuto typu služby a odpovědnosti, nesmí být okřikován politickými rutinéry, že mu jeho pozici žádný dav ve volbách neodhlasoval. Intelektuál se rozhoduje sám.

„Nikdy jsem neměl radost ve hře s city.“

29. 6. 1877

Masarykovo manželství s Charlottou Garrigue trvalo

45 let. Vztah k ní byl základním vztahem jeho života.

Úcta, kterou k ní pociťoval, se opírala mimo jiné

i o poznání, že její vliv na něj byl určující.

„Já jsem se od ní naučil mnohem víc než ona ode mne.

Dával jsem jí vědění, ona mne formovala.“

Mělo to samozřejmě, jako všechno, i své háčky. Jakkoli byl Masaryk, opět pod ženiným vlivem, průkopníkem ženské emancipace, žil podle většinového schématu, definujícího jeho dobu. On, nikoli jeho žena, byl zářící hvězdou rodiny, jemu, a nikoli ženině kariéře, se v rodině vše podrobovalo. Včetně manželky, která v jeho hvězdu uvěřila a nalezla smysl v životě v jeho stínu. Bylo Masarykovou ctí, že tuto její životní oběť vnímal a doceňoval.

Jeho vztah k ženě zároveň odrážel opravdovost, s jakou od mládí vstupoval do všech, i nejkřehčích citových vztahů. I v citech, tak jako zamlada ve všem, přepínal. Zároveň však, kdykoli později na své časné lásky (či jejich náznaky) vzpomínal, prozrazoval na sebe zvláštní věc. Nechtěl jen totální splynutí těl a duší, v jaké věří ve dvaceti letech každý. Žádal vztah, v kterém by partner partneru byl pomocníkem na cestě jeho osobního rozvoje. Potřeboval zpevnit a věděl to, zároveň nabízel otevřenost i oporu. O to víc ho šokovala vztahová faleš, s kterou se setkával daleko častěji. Vztahy založené na vzájemném mocenském ovládání ho odpuzovaly do té míry, že si dlouho (až do svých sedmadvaceti let, kdy poznal Charlottu) představoval, že radši zůstane starým mládencem.

Manželství bylo v jeho době v podstatě jedinou cestou, jak se žena mohla společensky uplatnit. Dokud ženy nemohly studovat a veřejně působit v pozicích srovnatelných s mužskými, zbývalo jako strategie pouze ovládnutí partnera a seberealizace jeho prostřednictvím. Bylo Masarykovým štěstím i ctností, že pravidla těchto her prohlédl dříve, než udělal věc, jíž by později litoval. Uvedeným citátem odmítl manipulativní tlaky Zdenky Šemberové, své nejvážnější (platonické) lásky před seznámením s Charlottou. Hledal vztah, v němž ho partnerka nebude chtít dostat pod tlak, a o pár měsíců později, v červnu 1877, ho našel.

„Dětí malých, pokud jsem zkoušel,

hypnotizovat nelze, protože u nich všecky

podmínky psychologické scházejí: pozornost

je nevyvinutá a tak slabá, že ji delší dobu

na jednu věc soustředit nemohou, nemají

strach a neočekávají nic obzvláštního.“

1880

Má člověk duši? Masaryk si tím byl jist, považoval ji

za zdroj své i obecně lidské identity, která určuje směr

všeho myšlení a jednání. Zajímal se o ni už jako student

na Vídeňské univerzitě (svou doktorskou dizertaci tam

věnoval pojetí nesmrtelné duše u Platóna). A vlastně

i jeho tehdejší, na pohled překvapivý zájem o hypnózu

spadá do tohoto ranku. Svým bádáním o lidské duši se

Masaryk přiřadil k průkopníkům oboru, který byl později

nazván politickou psychologií (a zaměřil se na to, jak

lidé, vůdci i občané, prožívají svou účast na veřejném

životě; jak vyjednávají a jak řeší konflikty;

ale také jaké při tom uplatňují

techniky manipulace).

V sedmdesátých letech 19. století byla Evropa vzrušena produkcemi Carla Hansena, který „magnetizoval“ vědomí vybraných dobrovolníků a k úžasu obecenstva ovládal jejich slova i činy. Odvolával se při tom na osvícenského průkopníka psychoterapie i „magnetismu“ Franze Antona Mesmera.

Když Hansen v roce 1876 přijel předvést své umění do Vídně, Masaryk na dvě jeho produkce zašel. Zaujaly ho, začal se o jeho metodu zajímat, z jeho záznamů vyplývá, že sám zkoušel konat „magnetické“ pokusy i na svých dětech. Při tom došel k závěru, že v Hansenově případě nejde o žádné zvláštní „magnetické“ nadání, vlastní mágově výjimečné osobě, ale že jde o obyčejnou hypnózu, tedy o měřitelnou techniku, kterou lze působit na mysli sugestibilních lidí.

Hypnóza Masaryka zajímala nikoli jako dobová kuriozita, ale jako duševní stav, který je protipólem jednání vědomého a koncentrovaného, tedy takového, které chtěl pěstovat u sebe i u ostatních lidí. Ne všichni o takový aktivní život stáli, naopak, pozorováním politiky si Masaryk všiml, že velká část lidí ráda a nekriticky přijímá cizí představy, s chutí se zbavuje vlastní svobodné vůle a raději si nechává diktovat od charismatických vůdců. Dav se tak chová podobně jako pacient při hypnotické seanci.

Masaryk svým zájmem o dané téma předběhl dobu. Aktuálním se stalo až o pár desetiletí později, kdy s davy začali čarovat diktátoři Hitlerova a Stalinova typu. Zajímavé je, že pár let po Masarykovi se o hypnózu začal zajímat Sigmund Freud. A také on s užitkem; založil na tomto bádání své pozdější objevy na poli psychoanalýzy.

„Co vyplňuje naše myšlenky? Plány, novoty,

reformy. Po čem toužíme my, evropští

lidé? Po pohybu, vzrušení. Co pociťujeme?

Dráždění, iluze a klamy.“

1881

Někomu to může přijít paradoxní, ale jedním

z důkazů, že lidstvo žije ve zdravé době, je, že svůj stav

pojmenovává jako krizi. Jen společnost, která dává výraz

svým negativům a hledá z nich východiska,

má naději, že ve vývoji neustrne.

Kde není kritiky, nemůže být ani pohybu vpřed.

Společnost vydávající sebe samu za dokonalou

(jako byla třeba společnost komunistická)

ohlašuje svou smrt daleko dopředu.

Jsou však také doby, kdy je tomu ještě trochu jinak, kdy je zážitek krize všeobecný a traumatizující. Konec 19. století byl v Evropě takovou dobou. Skoro celé to století bylo pro velkou část kontinentu časem stability. Přesto si nakonec skoro nikdo neuměl představit, že by ona šťastná doba, „belle époque“, snad mohla pokračovat.

Někteří se na blížící se katastrofu snažili nemyslet. Lidé jako Masaryk se ji snažili analyzovat. Hlavní důvod krize Masaryk viděl v zesvětštění moderní doby a společnosti. Lekal se, pokud svět opouštěl pravidla, na kterých předtím podle něj jakž takž fungoval stovky let, a spolu s Dostojevským, svým nejoblíbenějším spisovatelem, si zoufal:

„Není-li Boha, všechno je dovoleno.“

Nic není pevné, jako bývalo. Všechno je relativní. Ničemu a nikomu se nedá věřit. Člověk ztrácí transcendenci, která ho po staletí propojovala s vesmírem a Bohem, a stává se osamělým, od ostatních lidí izolovaným subjektem. Všechno to pochybování bez konce, ale taky bez naděje, ho nakonec vede k myšlence, že s tím starým světem už nelze hnout, nejde v něm pokračovat. Jde ho jenom zničit.

Taková myšlenka byla Masarykovi cizí, zároveň ale nemohl nevidět, že jí propadají miliony lidí. Rozhodl se jí tedy čelit pozitivními skutky.

„Příčinou moderní sebevražednosti je

nenábožnost doby.“

1881

První podstatnou Masarykovou knihou byla

sociologická studie s tématem sebevraždy. Německy

vyšla v roce 1881, česky až o třiadvacet let později.

Masaryk v ní sociologicky zpracoval statistiky, z nichž

vyplývalo, že v moderní společnosti lavinovitě přibývá

sebevražd. Při hledání vysvětlení došel k závěru,

že vinen je moderní člověk, který ztratil svou tradiční

duchovní osu, která lidem v předchozích generacích

sjednocovala život.

Podle Masaryka člověk moderní doby svým odklonem od náboženství ztratil vnitřní jednotu. Nemá už duši, která se kdysi zrodila pod vlivem křesťanství. A po této ztrátě už člověk nic jiného, co by ho opět sjednotilo, nenašel. Žádné nové vnitřní jednoty nenabyl.

Takový stav nepřispívá k vnitřnímu klidu, naopak. Čím dál víc lidí si tedy se životem ve světě, k němuž ztrácí vztah, přestává vědět rady. Dřív okrajový jev, sebevražda, se tak stává fenoménem, vlastně „řešením“ problému, s kterým si člověk, opuštěný Bohem, jinak nedokáže poradit. Nikoli třídní a společenská nerovnost, ale sebevražednost je podle Masaryka onou skutečnou a pravou „otázkou sociální“ nové epochy.

Pozoruhodné je, že Masarykova sociologická analýza doby měla i prorocký význam. Nejenže problém sebevražednosti zmapovala, ale předpověděla i jeho další vývoj. V metaforické rovině Masaryk prorokoval, že neobnoví-li člověk svou starou vnitřní jednotu, bude „sebevražd“ přibývat. Nejen těch doslova páchaných, ale hlavně těch uskutečňovaných zaživa: člověk, nevědoucí si sám se sebou rady, v sobě své lidství umrtví, aby pak, často dlouhá desetiletí, „žil“ ještě dál…

„Národ pětimilionový dovede snést pravdu.

Co do zralosti národ náš měl být za půl století

tak odchován, aby pravdu snést uměl i chtěl.

Zdá se, že ta doba je zde.“

1886

V prosinci 1886 zažila česká společnost nečekanou aféru.

V prvním čísle Času, časopisu, který začal Masaryk

vydávat s okruhem přátel, většinou profesorů pražské

české univerzity, vyšel nepodepsaný úvodník nazvaný

Naše dvě otázky. Autor (později veřejnost zjistila, že jím

byl Masarykův přítel, student filosofie Hubert Gordon Schauer)

v textu provokativním stylem zpochybnil

dosavadní existenci českého národa, zejména kulturní

snahy jeho představitelů.

Schauer byl k Čechům až surově přímý: všechno, co jste zatím literárně zplodili, ve srovnání s mocnou sousední německou kulturou nestojí v podstatě za nic. Vaše výsledky celému tomu úsilí neodpovídají. Nejste světoví, jste jenom regionální, a protože nemáte na víc, udělali byste líp, kdybyste s tím poštěkáváním na Němce přestali a využili výhod, jaké jejich velká a mocná jazyková kultura dává. Obrození by se mělo vrátit zpátky na začátek a Češi by se měli tvářit, jako že nikdy nebylo.

Reakce čtenářů byla bouřlivá, obvinili pisatele i redakci časopisu z toho, že vyzývají k národní sebevraždě. Pikantní bylo, že za pisatele nejprve pokládali Masaryka, který už měl u Čechů vroubek za to, jak brutálně se choval vůči ctihodným oponentům ve sporu o takzvané Rukopisy (1886).

Masaryk Schauerovy ponuré názory na budoucnost Čechů nesdílel, naopak, byl v tom směru optimistou. Shodoval se s ním však v jedné zásadnější věci: národ, ani ten malý, český, nepotřebuje k životu lichocení, ale pravdu. I tu nejtrpčí, pokud je namístě. A jenom ten, kdo je schopen takové nelichotivé pravdy národu s láskou říkat, se může pokládat za skutečného přítele tohoto národa.

Kolik toho lidé vlastně unesou? A má si tím autor při psaní lámat hlavu? Jaký má brát na své čtenáře ohled? Schauer s Masarykem se rozhodli diplomacií se vůbec nezabývat a toto téma neřešit. Novinář Jan Herben, který byl oběma po celou dobu nablízku, jejich metodu národní terapie později nazval nesentimentálně: „Řezat, řezat, řezat.“

„Když už jeden ze dvou má být zabit,

ať je zabit ten, kdo má zlý úmysl.“

1887

Už bylo řečeno, že Masaryk, velký čtenář a milovník

ruské literatury, z ní nejvíc uznával Dostojevského.

V roce, kdy se poprvé vydal do Ruska (1887), však už

autor Zločinu a trestu nežil. A tak se Masaryk tehdy

poprvé (a v letech 1888 a 1910 podruhé a potřetí)

rozhodl pro pouť za ruským literárním velikánem číslo

dvě, spisovatelem Lvem Nikolajevičem Tolstým.

Do oka si nepadli. Ze všeho, co o jejich setkáních Masaryk později napsal, plyne, že v Tolstém viděl duchovního pozéra od samého začátku. Žasl, když ho Tolstoj ve svém honosném moskevském paláci přivítal ve speciálně tam nainstalované selské jizbě, vybavené „prostě, po mužicku“. Cukaly mu koutky úst, když ho Tolstoj po paláci, kde byly stěny potažené rudým sametem, vodil v rubašce přepásané lýkovým provazem a moudře při tom promlouval o tom, jak vede oproštěný život. V Jasné Poljaně, Tolstého venkovském sídle, Masaryk vyslechl úvahy o tom, jak uspořádat mužikům život, ale pak si všiml, že spisovatel neumí zorganizovat ani fungování svého vlastního hospodářství. Žasl, když mu Tolstoj vyprávěl, že pije ze sklenic, z nichž pijí i jeho mužici nakažení syfilidou (aby je prý neponížil), a nenapadne ho zajistit jim místo toho lékařskou péči. Nakonec došel k závěru, že Tolstoj je filosofující diletant, který žije mimo realitu a jehož okázale hlásaná prostota ve skutečnosti žádnou prostotou není: kdo chodí pěšky, místo aby jako ostatní jel vlakem, je prostě hlupák, který si neváží svého času.

Jak Tolstoj žije a dokáže-li být při tom věrný sám sobě, však byla celkem jeho věc, pro Masaryka skoro okolnost. Podstatně víc ho na Tolstém zajímalo něco jiného. Hlavním důvodem, proč za ním jezdil, byla Tolstého teorie neodporování zlému, v dané době oblíbená mezi intelektuály v celé Evropě, od pacifistů po náboženské radikály různého zaměření. Skutečně ten, kdo se nebrání útoku, dá agresorovi takovou morální lekci, že ten pak, napraven, od pokračování v agresi upustí? ptal se Masaryk Tolstého. Znamená aktivní obrana doopravdy, že se jí člověk připodobní útočníkovi a nakazí se násilím spolu s ním?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 100 x TGM.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.