Dcerám Aleně a Evě

Copyright © Miloš Kratochvíl, 2017

All rights reserved

Illustration © Lenka Jasanská, 2017

ISBN 978-80-7549-541-9

LEŽ O HRAČKÁCH A ČÁPOVI

Oskara štvalo, že ten, komu se říká dítě, nemá skoro nikdy pravdu. Pravdu považují za svou ti, co si říkají dospělí.

Nesl to těžce.

Za to, aby měl pravdu, by klidně dal všechny hračky. Tedy ne všechny hračky, co měl doma – nebyl padlý na hlavu –, ale všechny hračky, co mají v obchodě. Věděl totiž naprosto jistě, že mu rodiče stejně nikdy všechny ty hračky nekoupí. Odbydou ho kázáním, že  je nepotřebuje, k čemu by mu tolik hraček bylo, že nikdo nemůže mít všechno a taky že by je nebylo kam dát. I tohle vydávají za pravdu, přestože je to nesmysl. Někam by se ty hračky určitě vešly, když se vejdou do hračkářství…

A tak to bylo se vším.

Dospělí prostě občas lžou a vydávají své lži za pravdu. Poprvé to Oskarovi došlo, když se dozvěděl, že čápi jsou stěhovaví ptáci, co od nás odlétají koncem srpna do Afriky a zůstávají tam až do března. Z toho usoudil, že tím pádem nemohou nosit děti, jak mu tvrdila maminka. Kdyby děti nosil čáp, tak by se v Africe mohli rodit černoši jen na podzim a v zimě a děti u nás jenom od března do srpna! A jak to, že on se narodil v lednu, kdy u nás žádného čápa nenajdete?

… černoši jen na podzim a v zimě…

Napadlo ho, že to s dětmi musí být nějak jinak. Jak, to mu druhý den ve školce vysvětlil Dežo. Dežo sice neuměl žádnou básničku o čápovi, ale o tom, jak přicházejí děti na svět, toho věděl překvapivě hodně.

Když se Oskar v první třídě naučil psát, začal si zapisovat do notýsku všechny odhalené lži, kterými dospělí děti krmí. Hned pod zápisem o čápovi bylo: Koprovka je hnusná, a né že ne!

Dále:

Ježíšek není! Ale je mi to fuk, hlavně že jsou dárky. Mikuláš je přestrojený pan Jeřábek a čert je buď Werner, nebo Tichý, podle toho, kdo má čas.

Pohlavek není důkaz, že to naši se mnou myslí dobře, zmrzlina jo.

Když dostanu špatnou známku, máma mi řekne, že jsem lajdák, a zakáže mi Xbox, komp i televizi. Ale když připálí omáčku, tak si do lajdáků nevynadá a nezakáže si seriály   v televizi. A ještě navíc mě to nutí jíst a dělat, že to není tak hrozný.

Nevím, proč mámu vytáčí, že si s Matouškem a Bláhou říkáme vole. Řekne vždycky: „Copak vypadáte jako volové?“ Ale tátu nikdy neokřikne, když panu Hrdličkovi a panu Baumanovi říká kluci, i když jsou starý a pupkatí a klukům se podobají asi tak stejně jako my volům.

Když táta řekne: Jdu na jedno, vypije v hospodě vždycky nejmíň tři piva. To já počítám do tří bez chyb už od první třídy.

Objevily se tam ale i pozoruhodnější úvahy o lžích a nespravedlnostech.

Například: Když mi v matice vyjde 23 namísto 20, vzteká se máma, že je to špatně, ale když jde koupit dvacet deka salámu a prodavačka se zeptá, jestli to může nechat, když je toho o tři deka víc, řekne: „To je v pořádku.“

Táta s mámou si za všechno můžou sami. Kdyby nezestárli, chápali by mě mnohem víc a neříkali by, že zlobím.

Když dospělí něco nechápou, řeknou, že je to pitomost.

Zápisů v notýsku přibývalo, jak Oskar postupem času sbíral důkazy, že se dospělým nedá věřit úplně všechno, že dost často dělají, že mají pravdu, i když ji nemají.

Oskar Benda možná toužil po pravdě víc než jiní. Začal cestu k ní hledat. Cestu rychlou a spolehlivou, aby nemusel čekat, až bude dospělý. Navíc ho napadlo, že ani jako dospělý právo na úplnou pravdu doma získat nemusí, protože rodiče budou vždycky o něco dospělejší, než je on. Usoudil, že tohle se dá vyřešit jedině tak, že přestane být klukem Oskarem a stane se někým  jiným.

Když táta řekne: Jdu na jedno…

ZTRACENÁ ROLE V NOCI KUŘAT

Oskar dospěl k závěru, že asi nejlepší by bylo stát se hercem, protože těm rodiče věří všechno.

Den co den to sledoval u televize. Když byl herec ve filmu smutný, zesmutněli hned taky, a když vyváděl potrhlosti, šklebil se a plácal nesmysly, smáli se tomu, div se pod nimi nerozlomila křesla. Jestliže ale něco takového udělal Oskar, táta mu plesknul pohlavek a máma ho okřikla: „Nepředváděj se! Přestaň jančit! Nepitvoř se a nežvaň pitomosti! Chovej se jako normální člověk!“

Za co on dostával kapky, to rodiče hercům úplně baštili! Kdyby se stal hercem, mohl by si blbnout, jak by chtěl, rodiče by ho pro to obdivovali a byli by na něj pyšní.

A pak přišel den, kdy se k Oskarovi sen o herecké slávě přiblížil na dosah ruky a už už to vypadalo, že se mu splní.

Den co den to sledoval u televize.

Ráno k nim do třídy přišli filmaři. Hledali kluka pro  roli syna bankéře. Bankéřský synáček  má doma,   na co si vzpomene. Může snídat ústřice, krevety, paštiku   z chobotnic, křepelčí vejce i kobylí mléko, ale on se stane obětí televizní reklamy na smažená kuřecí křidýlka. Noc co noc prchá z domova, aby byl ráno první u Pi-Pi stánku ve frontě na tohle nezdravé jídlo, které dělá z lidí závisláky a z těch nejzávislejších často i zločince. Syn bankéře je tak logicky hlavním podezřelým v případu zničeného orloje, který někdo porouchal kuřecí kostí. Film se měl jmenovat Noc kuřat.

Oskar si tu roli moc přál. Představoval si, jak táta s mámou nebudou věřit vlastním očím, až v tom rezatém klukovi, prvním ve frontě na kuřata, poznají svého syna. Syna Oskara, který doma tak strašně nerad vstává! Začnou s ním jednat uctivě jako s hercem. Přestanou ho kvůli kdečemu napomínat, a jak ve filmech všemu věří, budou se možná i trochu bát, aby se nenaštval     a neponičil jim doma kuřecí kostí budík.

Dlouho to vypadalo, že Oskar roli dostane. V nejužším výběru zůstal už jen on a Vágner a dva ze tří chlápků ho nadšeně plácali po zádech, tahali ho za uši a zajížděli mu prsty do vlasů, tuhých jako hřebíky. „Ta tvoje zrzavá kštice nám tam pěkně zahraje. Ta zasvítí!“

A když už Oskar svítil a zářil úplně celý, řekl ten třetí: „Moment! Podobnej zrzek hrál teď syna starosty ve filmu Osel z Marsu. Já jsem pro toho druhýho,“ podíval se na Vágnera. „Je zrzavej míň a dáme mu čepici.“

„Vágner to hrát nemůže! Nejí maso!“ zařval zoufale Oskar. „Celá rodina jsou vegetariáni. Kulík je viděl, jak se v neděli pásli na zahradě jako ovce! Kulíku, řekni to!“ Kulík se ale od Oskara odvrátil, jako by mu Oskarův křik odfoukl obličej na druhou stranu, a neřekl nic.

Kulík je viděl, jak se v neděli pásli na zahradě…

Nezopakoval, co vyprávěl v pondělí, jak pan Vágner umyl na  záhonech  všechno  lupení  hadicí  a pak  ho s paní Vágnerovou, s Vágnerem i s jeho ségrou vkleče na všech čtyřech okusovali rovnou ze stonků.

„Oskare, neříkej o nikom, že je ovce. Tohle ne!“ okřikla ho paní učitelka a hlavní z těch tří chlápků sklapnul desky s poznámkami: „Klid, kamaráde. Nám se ve filmu pást nebude a kuřecí křidýlko mu vyřežeme z řípy.“ Vzal Vágnera za ruku a zvedl mu ji nad hlavu, jako že vyhrál.

V tu chvíli Oskarem projela bolest stokrát bodavější než smrt ježka, který se omylem sbalil do klubíčka naruby. Zase podvod dospělých… Udivilo ho, že do něj smrt vstoupila špičkou prostředníčku. Nikdy neslyšel   o tom, že smrt přichází právě tudy. Pak zjistil, že si zapíchl pod nehet prostředního prstu jehlu z maminčina jehelníčku, který si dal do batohu omylem místo jablka ke svačině.

Takové omyly se mu v zamyšlení občas stávaly. Když měl pocit křivdy, dokázal se tak uzavřít do sebe, že byl docela mimo. Jednou odjel na školní výlet o den dřív úplně sám. Přehlédl, že s ním na nádraží nejsou spolužáci ani paní učitelka, nepřišlo mu divné, že do  něj při nastupování do vlaku nikdo nestrká a neslyší kolem sebe řev, jako když se stěhují paviáni z jedné půlky džungle do druhé. Že není něco v pořádku, si uvědomil až ve chvíli, kdy se ho průvodčí zeptal, kam jede, a on odpověděl, že na školní výlet s třídou.

„Ale kam jedeme, to nevím, to ví paní učitelka.“ Rozhlédl se po vagóně, ale paní učitelka tam neseděla a nebyli tam ani Albl, Biskup, Budská, Buldrová, Donda, Dvorský, Hegedušová, Hofmann… ani Ženatý, poslední žák jejich třídy, bráno podle abecedy. Průvod čí ho vysadil jako černého pasažéra na nejbližší stanici, kterou byl Kolín. Slzy se mu draly do očí, ale než sta   čil propadnout bezradnému zoufalství, vzpomněl si na větu dědy Bendy: Snaž se ze všeho vybruslit, i když nemáš brusle a led ti taje pod nohama!

Děda často pronášel spoustu podobných rad. Oskar si je chtěl zapsat do notýsku mezi lži dospělých, ale mátlo ho, jak vážně bere ty podivné věty táta. Teď si neuměl představit, jak bruslí z Kolína až domů bez bruslí po silnici, kde led už dávno roztál a kde v červnovém vedru začínal tát i asfalt. Z paměti mu však vyskočila dědova další poučka: Ať jsi kde jsi, mysli na to, že tam nemusíš být navždycky! Zeměkoule se vždycky nějak pootočí.

A zeměkoule se pootočila! Měl štěstí. Z Kolína domů se vrátil s jakousi cizí školou. Učitelce se tam v Kmochově muzeu dechové hudby ztratil mezi bubny jeden žák, a tak se jí Oskar náramně hodil. Ve školách, jak známo, nejde o jednotlivce, důležité je, aby souhlasily celkové počty. Jestliže odjelo na výlet dvacet žáků, musí jich na zpáteční cestu do vlaku nastoupit taky dvacet…

… bolest stokrát bodavější než smrt ježka…

Ale kam jedeme, to nevím, to ví paní učitelka.

VOPICE NENOSÍ TRENKY

Když přestal jehelníček mačkat, bolest ustala. Zklamání ale neodcházelo: „Nebudu hercem. Rodiče mě neuvidí v Noci kuřat.“

Najednou se ale všechen ten smutek přetavil ve vztek a zapsal si do notýsku:

Film je podvod dospělých. Už v životě nepůjdu do kina!

Snad v souvislosti s tím, jak se ve škole mluvilo o kuřatech, oslech, ovcích a hercích, mu náhle proletěla smutkem v mozku jasnozřivá myšlenka, že herci jsou vlastně jenom něco jako vycvičené opice. Naučí se, co mají říkat, a pak napodobují lidi. Rozhodl se udělat to obráceně. Bude napodobovat opice! Na internetu četl, že do pavilonu opic v zoo přijde za rok sedmkrát víc lidí než do kina na české filmy. Jako opice tedy bude sedmkrát obdivovanější než Vágner!

Visel v parku za školou na stromě jen v trenýrkách, dělal, že je opice a vybírá si z rezatých vlasů blechy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Inspektor Vogo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.