David Glockner

CÍSAŘŮV LEVOBOČEK

Knižní klub

Copyright © 2018 David Glockner

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-105-3

Věnováno dceři Sofii.

Temný anděl

Charlotty M.

1919

Jaro se teprve opatrně vkrádalo do zahrady, ale on trval na tom, aby Charlottu vytáhli z temnot pokoje a celou zachumlanou v dekách ji usadili do žlutého proutěného křesla na zahradě. Její křehká postava v něm téměř zmizela. On se uvelebil opodál, ve stejném křesílku, které protivně zavrzalo pokaždé, když se pohnul. Byla neděle odpoledne, vzduch vlhce studil a šedé rozlámané mraky se hotovily k dešti. Charlotta i její manžel mlčky hleděli do korun stromů, okupovaných hejnem krákorajících vran. Čaj, který jim ošetřovatelka připravila na kulatý stolek, chladl nepovšimnut ve velké modré konvici.

Musela uznat, že mu to docela sluší. Byl vysoký, štíhlý, na svůj věk pružný, s pohlednou tváří, jejíž spodní část zakrývala bradka velice podobná té, jakou se pyšnil Bufallo Bill na obálkách šestákových románů. Bradka ďábelských lovců: jeden kosil bizony a rudokožce, druhý zas Habsburky a ženy. Objevil se tu poprvé těsně před Vánoci. Mnoho nechybělo a doktor Fischer by před ním nechal rozvíjet rudý koberec. Což nebylo nijak překvapující, vzhledem k tomu, že šlo o nejmocnějšího muže široko daleko. Sem, do veleslavínského sanatoria, se toho dne dostal až hodinu po setmění. Předtím musel absolvovat uvítání na nádraží, slavnostní průvod Prahou, protokolární oslavy, prostě všechny ty nekonečné ovace, jaké si vítěz nejkrvavější války v dějinách lidstva bezesporu zaslouží. Protože přesně tohle její manžel byl. Vítěz Velké války, muž, který rozbil Rakousko-Uhersko, a na jeho troskách se právě chystá vybudovat nový stát s krkolomným názvem Československo. I teď, v nejprivátnějším okamžiku, jaký si lze představit, ho stále obklopoval zlověstný dav mužů, kteří v jeho novém království hodlali něco znamenat.

Charlotta při jeho první návštěvě neřekla ani slovo. Na muže, který od ní před čtyřmi lety utekl, tehdy hleděla chladně a poněkud nepřítomně. Vlastně docela nenávistně. Setkání naštěstí netrvalo dlouho. Měl na ni vyhrazenu jen půlhodinu, od pěti do půl šesté. A bůh ví, na co při návštěvě myslel, protože se díval stejně nepřítomně jako ona. Co s ní měl vlastně ještě společného? Před ním je ještě skvělá budoucnost, deset, možná patnáct let, které stráví na piedestalu, jako nějaká posvátná socha, kterou se lidé odvažují jen oprašovat a vzývat. Ale co je před ní? Odsouzená k strnulému smutku, přerušovanému jen neklidných spánkem, pláčem anebo záhadnými bolestmi ve všech částech těla. Postavena naroveň domácímu mazlíčkovi. Ona se může těšit jen na milosrdnou smrt. Uvědomoval si vůbec, co provedl, když pět měsíců po vypuknutí války v doprovodu jejich nejmladší dcery Olgy opustil Rakousko-Uhersko? Jistě, měl k tomu velkolepý důvod, jímž nebylo nic menšího než změnit mapu střední Evropy. A Olga se zase potřebovala zotavit z nepovedeného a krátkého manželství s advokátním koncipientem Vendelínem Halíkem.

Sice tehdy Charlottě nabídl, aby jela s ním, jenomže moc dobře věděl, že odmítne. Vždyť s ním nejezdila na žádné cesty, dokonce ani na ty do Ameriky, kde se narodila, vyrostla a kde měla všechny své blízké. Jen jednou, sedm let před válkou, toto pravidlo porušila. Jinak vždy trpělivě čekala v Praze.

Léto onoho ponurého roku, kdy se celý svět začal topit v krvi, tam za Charlottou přijela sestra Esperanza. Když se pak vracela vlakem do přístavu v Holandsku, připojil se Charlottin manžel k ní. Prý aby jí poskytl doprovod na cestě přes rozhádanou Evropu. Ve skutečnosti si jen připravoval půdu pro největší akci svého života. Z Holandska, kde nebyl pod tak přísným dohledem tajné policie, rozeslal jistým důležitým lidem ve Francii memorandum, v němž oznamoval, že až na troskách habsburské monarchie vznikne jeho zásluhou nový stát, bude to království, v němž by vládl někdo z belgického nebo dánského panovnického rodu, a měnou bude francouzský frank. Bylo to směšné, bláznivé, naivně vzpurné prohlášení, ale zároveň požehnané onou vyšší mocí, která nad ním bděla už od narození, takže jistou váhu mělo. Tehdy ho ovšem nikdo nebral vážně, pochopitelně kromě Charlotty a jejího nejvěrnějšího přítele. Jen oni dva věděli, že tenhle posmívaný nesmysl se dřív nebo později stane realitou. Protože neviditelné síly, které poháněly jejího manžela, nikdo nikdy nezastaví.

Zanedlouho se na všech frontách rozhořely boje. Hranice se zavíraly, ale on ještě stačil proklouznout z monarchie pryč. Charlotta zůstala v Praze. Na první pohled to nevypadalo jako nějaká velká tragédie. Zůstaly tam s ní tři dospělé děti, synové Herbert a Jan, a hlavně dcera Alice, vystudovaná lékařka, která se o ni mohla postarat. Jenomže tak růžové to nebylo. Neštěstí se na Charlottu začalo sypat ze všech stran, snad proto, aby vyvážilo úspěchy, které měl manžel všude, kde se ukázal. Nejprve musel syn Herbert, hubený a šlachovitý sportovec a umělec, ale zároveň domácí mazlíček, který i po dvacítce nejraději trávil večery s matkou, narukovat do císařské armády. Sice sloužil jen u pomocných jednotek, ale jak byl rozený smolař, tak se od haličských uprchlíků v Borové u Poličky nakazil tyfem a už v březnu druhého roku války zemřel.

Jan dostal povolávací rozkaz dva měsíce před bratrovou smrtí. Na okamžik snil o hrdinném útěku, ale pak si to rozmyslel a stal se příkladným vojákem. Až do konce války objížděl vesnice v Uhrách a rekvíroval koně pro armádu. Žil, ale co to bylo platné, když se jeho návštěvy u matky daly spočítat na prstech.

A nakonec selhala i poslední matčina strážkyně, Alice. Na podzim v druhém roce války přivezl agent protirakouských spiklenců do Prahy tajný kód, kterým byly šifrovány vzkazy ze zahraničí. Kód měl ukrytý v knoflíku a tento knoflík osobně předal jednomu ze spiklenců. Toho nešikovnost spiklence vyděsila. S přáteli dospěl k závěru, že agent je policejním provokatérem a že nejlepší obranou bude, když ho udá policii. Výsledkem bylo hromadné zatýkání, jemuž padla za oběť i Alice. Osm měsíců strávila ve vězení. Celu sdílela s ženou, která zabila vlastní dítě. Když Alici konečně propustili, zjistila, že Charlotty se ujal její temný anděl.

Pro Charlottu to bylo jediné možné řešení. Copak mohla docela sama čelit věcem, které by vyvedly z míry i mladou ženu plnou síly, natož pětašedesátiletou dámu s podlomeným zdravím? Proti jejímu uprchlému manželovi bylo zahájeno trestní řízení za netolerovatelnou agitaci v zahraničí. Jeho součástí bylo i zabavení veškerého provinilcova majetku. Žádné nemovitosti ani bankovní konta ovšem vypátrány nebyly. Zanedlouho proto na dveře Charlottina bytu v ulici Na Baště na Letné zaklepal exekutor. Byt byl jen pronajatý a jeho vybavení bylo společným majetkem rodiny, takže nemohlo být zabaveno, ale exekutor si všiml, že v bytě je ohromné množství knih. Napočítal jich skoro tři a půl tisíce. Byl přizván znalec, aby je ohodnotil, a ten dospěl k závěru, že cena knih je nejasná a že nejlepší bude, když zatím zůstanou tam, kde jsou. S tímto šalamounským verdiktem si úřady poradily tak, že dveře knihovny nechaly zapečetit. Stejně brutálně nakládaly i s obyvatelkou bytu. Padesát návštěv policie, výslechy a také důvěrné – a jak se později ukázalo falešné – zprávy o manželově smrti Charlottu srazily na kolena.

Polovina jejích přátel byla ve vězení. Zůstal s ní jen on, její temný a věrný anděl. Když konečně umřel starý císař a na trůn nastoupil mírumilovný arcivévoda Karel, všem nepřátelům státu udělil amnestii. Včetně Alice.

Když ji propustili z vězení, Charlottina situace se ani v nejmenším nezlepšila. Spíš naopak. Zdálo se, že Alice nejvěrnějšího přítele své matky hluboce nenávidí. Bylo to nespravedlivé, do nebe volající a ve svém důsledku nepříjemné. Protože Alice nechala Charlottu zavřít do blázince.

Vlastně to ani blázinec nebyl, s šílenci kvílejícími v klecích a okovech, ale jakési luxusní odkladiště problematických osob z vyšší společnosti. Neslo vznešený název Soukromé sanatoriu pro nervové choroby doktora Oskara Fishera. Prostředí to bylo v podstatě příjemné. Šlo o zámeček, obklopený vzrostlou zahradou, chráněný před ruchem velkoměsta, ale zároveň v jeho blízkosti, na Veleslavíně. Z Charlottina bytu na Letné to sem byly pouhé dva kilometry.

Pacienti tu na rozdíl od podobných zařízení nebyli podrobováni děsivým léčebným procedurám, jako bylo kropení ledovou vodou, sezení na rychle se otáčející židli, nebo elektrošoky. Byly podávány jen utišující, anebo naopak povzbuzující léky, většinou jen v mírných dávkách, snesitelných i pro tak křehké osoby, jako byla Charlotta.

Naprosto nesnesitelná byla ovšem přítomnost ostatních pacientů. Charlottin věrný anděl už po pár dnech služně požádal, aby byla ze sanatoria propuštěna.

„Proč má trčet tady, mezi očividnými blázny? Je naprosto nezbytné, aby její hospitalizace byla okamžitě ukončena. Hodil by se spíše pobyt někde v lázních, ne?“

Vyslechli ho, ale nereagovali. Zkusil to tedy znovu. Tentokrát ho odbyli s tím, že o takovou věc musí požádat Charlotta sama. To ho dopálilo: „Copak ona je v tomto stavu něčeho takového schopna? Prostě to musím za ni vyřídit já. Navíc mne o to požádala!“

„Opravdu vás o to požádala?“

„Jistěže! Řekla mi: Emanueli, zařiď mé propuštění do domácí péče. Pohled na ty trosky kolem sebe už déle nesnesu.“

„Emanueli?“

Bylo to hrozné. Nevěřili mu dokonce ani jeho jméno. Navíc se do toho znovu vložila Alice. Udělala něco neslýchaného: nechala svou matku zbavit svéprávnosti! Později tvrdila, že to mělo jediný účel, chránit Charlottu před dalším pronásledováním. Jenomže tehdy už přeci žádné nebylo. Nový císař byl laskavý a snažil se ze všech sil napravit, co se dalo. Nechtěl žádnou válku, ani utrpení. Neměl sebemenší důvod mučit starou nemocnou dámu, jako byla Charlotta.

Všechno to byla lež, komplot a klam.

A nezměnilo se to ani po příjezdu manžela. Nedlouho po první schůzce, která snad ani schůzkou nebyla, protože šlo o setkání dvou duchem nepřítomných osob, se v sanatoriu stavil uhlazený úředník z Hradu a požádal, aby panu prezidentovi – ten titul Charlottin manžel zvolil místo korunovace – připravili pokoj vedle Charlotty. Víc než přání to ovšem znělo jako rozkaz. Charlotta to nijak nekomentovala. Proč taky? Už si pomalu zvykla, že svět na její připomínky nereaguje. Tak proč by měla reagovat ona?

Jenomže někomu se se svými myšlenkami svěřit musela. A tak se obrátila na jedinou bytost, která ji nikdy nezradila. Temný anděl Emanuel.

„Nyní si musíme vzájemně pomáhat do nebe,“ zašeptala mu. Vyděsil se, že je to prosba o tu nejstrašnější službu, jakou může člověk člověku poskytnout, takže raději nereagoval, což nebylo nic těžkého, protože Charlottin zrak se vteřinu poté, co tu hroznou větu vyslovila, začal vpíjet do tapety na zdi. Dalo se snadno předstírat, že ta zoufalá slova nebyla vůbec vyřčena.

Vrány odlétly a v zahradě nastalo ticho. Manžel hleděl kamsi mimo, protože jen těžko snášel pohled na Charlottu, která se celá ztrácela před očima. Její přirozeně snědá pleť se změnila v popelavě šedou a průsvitnou. Tvář získala zvláštní porcelánový výraz. Zlobilo ji zažívání, srdce, nedostávalo se jí dechu. Ruce měla tak slabé, že v nich sotva uzvedla lžíci, spodní čelist se povážlivě klonila k zemi, což bylo neklamné znamení blížícího se konce.

Ošetřovatelka i ponurá klaka hradních přisluhovačů se držela z doslechu. Charlotta toho využila a obrátila se na svého temného anděla

„Co jsme to se mnou provedli, Emanueli?“

„Jen to, že jsme mu na to kývli.“

„Kývli? A kdy, proboha?“

„Před víc než půl stoletím, Charlotto.“

„Už tehdy jsem souhlasila s vlastním zánikem?“

„Nedobrovolně. Byl velice přesvědčivý.“

„A tys to věděl…“

„No jistě. Proč myslíš, že mě tak nenávidí?“

Jako kdyby jejich tajný rozhovor zaslechl, Charlottin manžel najednou vstal a poněkud štítivě jí políbil na čelo. Počínal si přitom jako pohanský velekněz, který se chce přesvědčit, že z oběti, které právě vyrval srdce, opravdu vyprchal život.

ČÁST PRVNÍ:
Lipsko

1

Ta věta zněla v Tomášově hlavě povážlivě často: „V celku platí, že na díle vynaloženou práci nutno hodnotit výše než dílo samo.“ Něco mezi rozsudkem smrti a jemnou výtkou, bohužel vyřčenou ústy profesora Brentana, tedy muže, kterého si Tomáš hluboce vážil a kterého rozhodně nemohl podezírat z nějakých postranních úmyslů, z přezíravosti nebo závisti. Tomášova disertace na téma Podstata duše u Platóna se prostě příliš nezdařila. Naštěstí byla uznána jako dostačující k udělení doktorátu, takže se Tomáš mohl dál věnovat tomu, co ho bavilo nejvíc: nošení hlavy v oblacích.

Šlo mu to skvěle celé jaro a celé léto. Na pár měsíců zapomněl na ponížení, které doprovázelo ukončení jeho vídeňských studií. Vydatně mu v tom pomohla prázdninová cesta po Itálii, na kterou se vydal se svým svěřencem a teď už i přítelem, Alfrédem Schlesingerem. Byla to obvyklá kavalírská cesta britských aristokratů, vykonávaná ovšem v tomto případě jedním kavalírem židovským a druhým moravským. Oba na počest svých vzorů mluvili výhradně anglicky a pokoušeli se chovat necudně a zvrhle, stejně jako mladí britští lordi, utržení ze řetězu a vzdálení rodičovského dozoru. Jenomže jim to moc nešlo. Jejich pokusy o nemravnosti byly tak groteskní a v podstatě frustrující, že se raději soustředili na krásy italských měst. Benátky, Padova, Bologna, Florencie, Pisa, Janov, Turín, Milán a Verona.

A pak nadešel poslední večer v horkých ulicích italských měst, poslední pokus napodobit chlípnost britské aristokracie. Alfréd, rozpálený vínem a bujností svých devatenácti let, zavelel k pochodu do vykřičeného domu. Vešli dovnitř. Obnažené ženství a směsice exotických vůní na ně zaútočily ze všech stran. Z laskavého přítmí kolem stěn se ozývaly zneklidňující zvuky. Alfréd zrudl, Tomáš zbledl. Tak tohle měl na mysli Hieronymus Bosch, když črtal svoje děsivé obrazy? Pohotové služebnice boha lascivnosti se jich chopily a začaly je napájet šampaňským a lichotkami. Byly svůdné, ale zřetelnost jejich úmyslů Tomáše děsila. Měl pocit, že se topí v hustých šťávách, které v intimních chvílích produkuje lidské tělo. Poslední špetka zdravého rozumu mu velela hledat ostrůvek ctnosti, na který by se vyšplhal a počkal, až tato zmenšenina konce světa přejde.

A nakonec ho našel. Obrovský klavír, s obnaženou – jak perverzně to náhle zní – klávesnicí, připravenou na hudební vystoupení anebo na něco docela jiného, patřičně hnusného. Odstrčil snědou krásku, jejíž ruce rejdily v jeho klíně, jako by se v něm pokoušely vyhloubit studnu, vstal a vrhl se k ostrovu. Prsty položil na klávesy, v očekávání, že si samy rozpomenou na dávnou zkušenost s vesnickým harmoniem. Vzpomínky se ovšem nedostavily, a tak do klavíru udeřil jen tak. Podivný akord zaduněl hanbincem. Odpověděla mu vlna nesouhlasu. Nedbal na to a rozehrál jakousi symfonii, oslavu vzdoru, která ovšem nedávala smysl, byla nehezká a protivná, takže jejího autora vyvedli na ulici a doporučili mu alespoň krátké léčení. Zanedlouho se na ulici ocitl i Alfréd. Prohýbal se smíchy a v ruce žmoulal kus krajkového spodního prádla.

„Cesta k hříchu je záludnější než cesta k vědění. Alespoň v tvém podání, Tomáši. Jsem zvědav, jak se ti povede na severu.“

To už na ně totiž čekalo Lipsko.

Koho z nich napadlo strávit pár měsíců na nejprestižnější universitě v Německu, už si nevzpomínali. Alfrédův otec, nesmírně zazobaný muž, jejich plán přivítal s nadšením a okamžitě souhlasil s tím, že studia v Lipsku bude oběma mladým mužům financovat.

A tak se patnáctého října v osm hodin ráno, celí rozlámaní celonoční jízdou vlakem, vypotáceli na perón lipského nádraží. Byla neděle a svátek měla svatá Terezie, patronka Tomášovy matky. Považoval to za dobré znamení, protože svou matku miloval. Ovšem na dálku a potichu, jak se na syna vyznávajícího filosofii Platóna sluší a patří.

V davu cestujících a nádražních zřízenců jen s obtížemi našli hubeného muže, rozpačitě žmoulajícího ručně psanou ceduli s Alfrédovým příjmením. Šišlavě je pozdravil a chopil se jejich zavazadel. Vyvedl je na ulici, kde už na ně čekal fiakr. Následovala jízda promenádami, nad jejich úpravností a výstavností se Tomášovi tajil dech. „Tady je vidět síla národa,“ prohlásil pateticky, aniž si uvědomil, že jeho jediným publikem je podřimující Alfréd, jehož hlava se na každé nerovnosti hrozivě zhoupla do stran. „Národa, který se nehašteří, ale naopak pojí své síly ke svému vlastnímu prospěchu a slávě. Co myslíš, Alfréde?“

Mladík po jeho boku zachroptěl. Jeho hlava se dunivě střetla s boční stěnou fiakru.

„Co říkáš, Tomáši?“

„Pěju ódy na teutonskou jednotu, což tebe, jak je vidět, vůbec nezajímá. Má vůbec smysl být tvým domácím učitelem?“

„To zcela jistě smysl má. Už kvůli té stovce zlatých, které ti otec každý měsíc vysází na stůl.“

Tomáš lehce zrudl. Alfrédova žertovně míněná odpověď ho zasáhla v tom nejcitlivějším místě. Být domácím učitelem v rodině pohádkově zazobaného bankéře bylo terno, o jakém se ostatním mohlo jen zdát. Jenomže to také přinášelo totální závislost na rozmarech jednoho jediného muže. Anebo dvou: otce a syna Schlesingerových.

„To už dávno nemusí. Bez těch peněz bych se obešel. Jde tu už přeci spíš o naše přátelství, ne?“ namítl chabě a raději při tom hleděl z okna na skvělé fasády domů, které míjeli. Cítil, jak mu po té lži hoří uši, a v duchu se modlil, aby šero panující v útrobách fiakru jeho rozrušení skrylo. Nenápadně na svého druha pohlédl. Alfrédova hlava už se zase kymácela do stran, takže nebezpečí, že diskuse na nepříjemné téma bude pokračovat, bylo zřejmě zažehnáno.

Pravdou totiž bylo, že finanční závislost na Schlesingerových Tomášovi už pořádně lezla krkem. Jenomže zříct se monumentálního kapesného by bylo tak trochu šílené, zvlášť když na obzoru nebylo nic jiného. Sto zlatých každý měsíc, to byl příjem, o kterém mohla většina lidí jen snít. A to bylo jen kapesné: byt, stravu a všechno ostatní velkoryse hradil Alfrédův otec. Tomáš se sice na jaře pokusil osamostatnit se, ale skončilo to naprostým fiaskem. Sepsal žádost o stipendium, které by mu umožnilo pokračovat ve studiích filosofie v Lipsku. Vypravil se s ní na ministerstvo školství, rovnou za úředníkem, o kterém mu tvrdil milý profesor Šembera, další z Tomášových vídeňských přátel, že to je uznalý muž, který studijním snahám talentovaného mladíka jistě vyjde ochotně vstříc.

Jenomže opak byl pravdou. Úředník se k Tomášovi choval velice nevrle a stipendium mu odmítl udělit s tím, že filozofovi přeci stačí přečíst tři knížky a ví všechno, co vědět potřebuje. Tak jaképak cestování za státní peníze? Tomáš vzplanul spravedlivým hněvem.

„A můžete mi laskavě prozradit, vážený pane Vševěde, jaké knížky to jsou? Nějaký katechismus? Kladivo na čarodějnice?“

Úředníkova ústa se stáhla do odpudivé linky, na jeho nekonečném čele se objevily hněvivé vrásky. Po chvíli mlčení prohlásil jednání za ukončené. Když Tomáš odmítl opustit kancelář, zvedl se sám s pohrůžkou, že jde zavolat ministerského sluhu, který nežádoucího hosta vyvede z budovy násilím.

Tomáš se tak hluboce ponořil do trapných vzpomínek, že si ani nevšiml, když fiakr zastavil. Probral se, až když mu Alfréd lehce sevřel koleno. Jak byl sebemrskačsky naladěn, připadal mu ten přátelsky rozverný dotek jako spiklenecké gesto pederasta a nová vlna purpuru zalila jeho tvář. Naštěstí se zvenku ozvala děsivá saština kočího:

„Šme na míště, páňové! Budě še vyštupovať!“

Činžovní vila, v níž jim starostlivý otec Schlesinger zařídil ubytování, zářila novotou. Novotou vlastně zářila celá ulice, nesoucí jméno jakéhosi muže jménem Keil. Pár domů ještě obepínalo lešení a v prolukách mezi nimi stále ještě přežívaly zbytky jabloňového sadu a zelinářských zahrad.

„Ráj vos a kapustové hniloby,“ prohlásil Alfréd, když překonával několikametrovou vzdálenost mezi fiakrem a vchodem do domu. „Co víc si může přát adept filosofie, než tak trefné připomínky pomíjivosti a bolesti v jedné řadě?“

Než stačil Tomáš vymyslet přiměřenou odpověď, stanuli před hradbou těl svých hostitelů. Jejím středem byla mohutná asi padesátiletá žena, skoro tak vysoká jako Tomáš, považovaný téměř za obra. Z její kulaté tváře s velkýma očima a stále nádherně vykrojenými rty vyzařovala klidná dobrota a pochopení pro všechno lidské. Její korpulentní postava zas naznačovala, že Augustu Göringovou, vdovu po státním úředníkovi a majitelku tohoto klidného penzionu, nelze jen tak snadno obejít, a to v sebemenší záležitosti.

Vedle ní stála bytost, která jako kdyby byla jejím pravým opakem. Křehké údy, poloviční vzrůst, ale tvář podivně stará, s kůží napjatou přes vystouplé lícní kosti – téměř jako by se jednalo o oživlou mumii. Mrtvolný dojem napravovaly šmolkově modré oči, živé a veselé. „Moje dcera Hedvika,“ prohlásila paní domu, které neunikly rozpaky nových hostů. „Bůh jí nadělil dětské tělo, ale její mysl je čilá a dospělá. A tohle,“ ukázala na nevýrazného mladého muže zhruba v Tomášově věku po své pravici, „tohle je můj syn Carl, nadějný právník.“

„Zatím jen koncipient,“ podotkl mladík skromně.

„Vždyť říkám nadějný. To snad vystihuje tvůj stav také, ne, Karlíčku?“

Karlíček nic nenamítal. Bylo zřejmé, že v penzionu paní Göringové panuje cosi jako matriarchát. Alfréd se začal potichu hihňat. Paní domácí na něj udiveně a snad i trochu káravě pohlédla, ale pak pokračovala:

„Kromě vás zde v domě přebývá dvojice dalších pánů, o nichž vím jen to, že jeden je obchodník s vázankami, a druhý je student konzervatoře, který pochází z Norska. Pak je tu ovšem také moje švagrová, nejmladší sestra nebožtíka pana Göringa, velice milá dáma, a její dvě nadmíru krásné dcery.“ Významně se odmlčela, zřejmě v očekávání zvědavých otázek. Dočkala se ale jen rozpačitých pohledů. Alfréd i Tomáš nejistě pokukovali po trpasličí slečně Hedvice, ve skutečnosti dobře třicetileté ženě, kterou poslední věta její vlastní matky jaksi vyřazovala ze hry, a přemýšleli, jestli je na takové drobné surovosti zvyklá, anebo jestli je navzdory tvrzení paní Augusty tupá natolik, že si svůj hendikep neuvědomuje.

„S Klárou, Ellou a jejich matkou, paní Schmidtovou, se ostatně setkáte dnes u oběda. Předpokládám, že do té doby nikam nezmizíte. Nebo snad ano?“

Oběd se slečnami Schmidtovými byl významný snad jen v jednom. Vyšlo najevo, že nevýrazná Klára je již zaslíbena Karlíčkovi a že Ella je dobře rostlá blondýnka s pihovatým nosíkem pyšně obráceným vzhůru, která překypuje ženskou energií. Tato kombinace Tomáše spolehlivě vyděsila, takže se okamžitě zařekl, že s tímto líbezným tvorem se rozhodně nesblíží, a ani se s ním sblížit nenechá. Možná se tou čipernou dívkou nechá okouzlit Alfréd. Ostatně není právě on lepší partie z nich dvou? Mrkl na něj a kývl patřičným směrem. Alfréd ale s legračním ušklíbnutím pomyslnou předávku odmítl. Potřásl bujnou kšticí, která mu spadala téměř do očí, a dál se věnoval obsahu svého talíře. Víc než hostinu to ovšem připomínalo pitvu, protože vše, co jim paní Göringová předložila, bylo téměř nepoživatelné. Střet se saskou kuchyní byl děsivý, nicméně elementární zdvořilost Alfrédovi ani Tomášovi nedovolila, aby jídlo nechali netknuté.

Mnohem více než vnadná Ella a nejasné chuti a složení místních pokrmů ale Tomášových životem zamíchal prostinký vzkaz, který nalezl vedle svého talíře druhý den ráno při snídani.

Očekávám vás ve své soukromé pracovně dnes odpoledne o páté hodině.

Prof. Ebers

Tomáš nevěřícně žmoulal ten kus papíru v prstech. Je tohle vůbec možné? Takové štěstí? Ano, o audienci u Moritze Eberse, snad nejslavnějšího profesora lipské university, pochopitelně snil. Dokonce mu napsal dopis, v němž ho informoval o svém úmyslu studovat v Lipsku a zapsat se na jeho přednášky. Ale nikdy by ho nenapadlo, že mu tento egyptolog, celým světem obdivovaný za své epochální objevy v Thébách a Núbii, udělí audienci. A navíc tak brzy po příjezdu do Lipska! Vlastně jen pár hodin poté, co se vypotácel z vlaku!

Už dvě hodiny před návštěvou s ním nic nebylo. Nakrucoval se ve svém pokoji před zrcadlem, zkoumal, zda výraz jeho tváře je dostatečně oduševnělý a oděv dostatečně rozevlátý, aby naplnil očekávání tak slavného muže. Alfréd seděl v křesílku u okna a prohýbal se smíchy.

„Co očekáváš, že se v komnatách ctihodného profesora stane? Dozajista to bude nějaký veliký zlom v tvém životě!“

Kdyby tak Alfréd tušil, jak dalece má pravdu. Možná by ho to řehtání přešlo.

V půl páté Tomáš dokončil přípravy a nastoupil do fiakru, který ho vezl přes půl města k vile, jejíž horní patro obýval profesor se svou rodinou. Sluha v orientální livreji a nejspíš i orientálního původu ho uvedl do Ebersova salónu.

Místnost vypadala stejně okázale a cizokrajně jako sluha. Tomášovi připadalo, že omylem vstoupil do stánku nějaké věštkyně. Stěny pokrývaly koberce, nábytek byl nezvykle titěrný, vyrobený z tmavého dřeva vykládaného slonovinou. Než se stačil vzpamatovat, uslyšel za svými zády příjemný, možná až příliš vemlouvavý hlas:

„Hleďme hleďme! Tak tohle je náš objekt onoho záhadného privátního doporučení!“

Tomáš se nemotorně otočil. Všechna slova a myšlenky, kterými hodlal ohromit svého hostitele, se rozplynula ve zmatku a úzkosti.

„Prosím?“ zakoktal.

„Vy jste onen slavný Tomáš Masaryk, tuším. A já, s vaším dovolením, jsem profesor Ebers. Moritz Ebers.“

Profesor vypadal vznešeně. Ani všichni krocani světa se nemohli rovnat jeho pomalé důstojnosti, dobrotivému úsměvu a blahosklonnému povzbuzování, kterým Tomáše od první chvíle zahrnul. Jeho velká hlava byla po stranách ověnčená tmavými vlasy, prošedivělý plnovous mu padal na hruď v působivé vlně. Šedivé oči shlížely zpod víček velitelsky a tak trochu vševědoucně. Mohlo mu být kolem čtyřiceti let, nicméně působil dojmem, že je na tomto světě už od počátku věků.

„Omlouvám se, že dnes nejsem v dokonalé kondici. Skolilo mě jakési nachlazení. Proto vás přijímám tady, v salónu, a ne ve své pracovně, která neskýtá tolik pohodlí.“

Teprve teď zkoprnělý Tomáš zaregistroval, že hostitel je v županu, pevně utaženém kolem válcovitého těla.

Ebers ho vybídl, ať se posadí do křesílka naproti němu, a sám zmoženě klesl do bohatě vypolštářovaného divanu za svými zády.

„Čaj, nebo kávu? Anebo snad horkou čokoládu?“

Tomáš jen pokrčil rameny. Bylo mu úplně fuk, co budou usrkávat. Opřel se o tenká opěradla křesílka – bylo to lehce bolestivé – a vyhrkl:

„Jaké privátní doporučení?“

Ebersovo nekonečné čelo se zvlnilo laskavými vráskami.

„To nejprivátnější. Jak jinak, že.“

„Dost dobře nechápu…“

„Po pravdě řečeno, byl jsem velice zvědavý, jak vypadá chlapec obdařený tak mocnou přízní. A mohu s potěšením konstatovat, že své krvi neděláte ostudu. Jste výhonek, z jakého lze mít opravdovou radost.“

„Výhonek? Jaký výhonek, proboha?“

Ebers se zachechtal, jako kdyby Tomáš řekl nějaký peprný vtip.

„Pravdou je, že vašeho císaře vám mohou všechny národy Evropy jen závidět. Nehraje si na žádného osvícence, nemiluje novoty, a jeho vláda je vzácně stabilní. Obdivuhodné, jak zvládl tu patálii s Maďary. Vládnout zemi, v níž se sešlo tolik národů, se zdá být téměř nemožné. Ale on to dokázal. A navíc už jako holobrádek. Natož teď, jako zralý muž. Jak dlouho je vlastně na trůně? Dvacet sedm let? A bez velkých ztrát a tragédií. V tom se podobá těm nejskvělejším vládcům starověkého Egypta.“

Tomáš měl podobný pocit, jako když ho v dětství otec řezal potěhem. Z Ebersova chvalozpěvu na císaře se mu dělalo zle. Co tím ten člověk proboha sleduje? Copak neví, že mezi studentstvem, zejména českým, není ten starý morous z Vídně nijak oblíben? Že je mnohými dokonce považován za úhlavního nepřítele českého národa? S ústy vyschlými neobvyklou nervozitou se pokusil téma rozhovoru změnit:

„Ano, starý Egypt… O vašem objevu v Luxoru jsem hodně četl, pane profesore. Zdá se, že je to snad nevýznamnější dokument, který byl dosud nalezen. Prý obsahuje jakási lékařská tajemství…“

„Tajemství? To je poněkud přehnané. Papyrus, který byl tak překotně nazván mým jménem – ale musím přiznat, že mne to celkem potěšilo – obsahuje popisy léčebných metod, které používali egyptští lékaři před více než třemi tisíci lety.

Takže tajemství vlastně přestalo být tajemstvím. S překvapením zjišťujeme, jak odvážné chirurgické zásahy už tehdy prováděli. Věděl jste, že už tehdy dokázali otevřít lebku, vyrýpnout špatný kousek mozku a zase jí zavřít? Aniž by pacient zemřel nebo se změnil v debilního tvora, podotýkám. Sám nevím, co si o tom mám myslet: není to jen vychloubání? Není pravda poněkud smutnější? Nepopsal autor svitků jen svůj sen?“

Tomáš se uklidnil. Ebers se květnatě rozhovořil na téma, ve kterém nade všemi vynikal. Jeho rétorické schopnosti byly unikátní. V jeho podání se prostá fakta měnila v téměř pohádkové příběhy, které dokázaly strhnout i skeptického posluchače. Ale po dvaceti minutách se profesor nečekaně vrátil k nenáviděnému tématu:

„Nebylo té minulosti už dost? Nesmíme přece zapomínat na přítomnost! Tomáši, nechme faraóny odpočívat v jejich sarkofázích a mluvme chvíli také o vás!“

„O mně? Co zajímavého bych vám mohl povědět o tak nicotné osobě jako jsem já?“

„Zbytečná skromnost! Jste stejně zajímavý, jako třeba Achnaton anebo Haremneheb.“

„Nebo královna ze Sáby,“ pokusil se kličkovat Tomáš.

„Teď mluvíte jako její snoubenec, král Šalamoun.“

„Cože?“

„Chytře unikáte otázce.“

„Jaké otázce?“

„Zase to děláte… Ale ať je po vašem. Vyjádřím se jasněji.

Vím o vás. Taková věc se v jistých kruzích neutají.

„Co víte?“

Ebers rozpřáhl paže, jako by se chystal Tomáše obejmout.

„Vím vlastně jen málo. Vím, že existujete. A hořím zvědavostí dozvědět se víc!“

„Vůbec nechápu… O čem se chcete dozvědět víc?“

„No… pro začátek, jak to funguje.“

„Funguje?“

„No, řekněme, jak vypadají finanční mechanismy.“

„Finanční mechanismy?“

„Jistě pobíráte nějakou rentu.“

Co je ti do toho, ty skřete, měl chuť vykřiknout. V ústech mu vyschlo a z levého podpaží mu stékal pot.

„Jsem soukromým učitelem Alfréda Schlesingera. Za to pobírám plat.“

„To jsem slyšel. Syn majitele Anglobanky. Dobrá partie.“

„Nehodlám si Alfréda brát.“ Ebers vyprskl smíchy.

„Tak jsem to také nemyslel. A navíc: tou dobrou partií jste spíš vy, ne Alfréd.“

„Aha.“ Tomáš se na víc nezmohl. Uhranutě zíral na svého mučitele v očekávání dalších úderů.

„Vidím na vás, že jste zmatený, Tomáši. Je to ale docela pochopitelné. Vaše mládí a zřejmě i naivita vám pravděpodobně ještě nedovolily nahlédnout na věc v celé její velikosti. Nebo se snad mýlím?“

Tomáš otevřel ústa, ale připravená nadávka mu uvízla na jazyku.

„Jistěže se nemýlím. Vám vaše postavení není příliš po chuti. Což chápu. Být bastardem, i když tak významného muže – anebo snad právě proto je jistě tíživé.“

„Já nejsem…“

„Ale jste. Vaše privátní doporučení. Vzpomínáte? Jinak bych vás přeci nepřijal. Rozhodně ne v tom zdravotním stavu, v jakém se nacházím.“

Tomáš se konečně vzpamatoval.

„To celé je nějaké nedorozumění, profesore Ebersi. Mé jméno je Tomáš Masaryk a rozhodně nejsem bastard. Mám milujícího otce i matku, od samého narození. Oba se těší pevnému zdraví, což vás asi nezajímá.“

Ebers pokrčil rameny.

„Vzdor. Marný vzdor. Stejně marný, jako byl boj egyptských pěšáků proti jízdě Hyksósů. Možná je čas naše setkání ukončit, co říkáte, Tomáši Masaryku? Tento rozhovor už není přínosem ani pro jednoho z účastníků.“

„Jsem téhož názoru.“ Tomáš nasupeně vstal, tak rychle, že se křeslo za ním převrátilo. Neobtěžoval se ho zvednout. Zrovna tak se ale neobtěžoval zvednout profesor. Měřil si svého hosta téměř nenávistným pohledem. Jen pohnul prsty na pravé ruce v jakémsi náznaku rozloučení. Tomáš zamířil ke dveřím. Když tiskl kliku, ozval se za ním profesorův sytý bas:

„Možná byste chtěl vědět, co se o vás říká a jaké bylo to privátní doporučení.“

Tomáš se zarazil. Velice zvolna se otočil.

„Zdá se, že máte potřebu mi to vmést do tváře, profesore Ebersi.“

„Já? Ani v nejmenším. Víte, co se říká: vědění je jako řeka. Někdy se rozvodní a přinese spoustu zneklidňujícího a zbytečného harampádí. Jindy zas vyschne a všechno kolem ní hyne. Člověk prostě musí znát tu správnou míru. Takže jestli se na nějaký ten drobný poznatek o sobě samém necítíte…“

„Klidně své tažení proti mně můžete dokončit.“

„Není to tažení proti vám. Jste mi sympatický.“

„Ne. Byl jsem vám sympatický. Dokud jsem se neodvážil odmítnout vaši podivnou historku.“

„Opět žabomyší válka. Takže poslouchejte. Privátní doporučení přichází z vídeňského dvora.“

„Aha. Takže vysoká společnost.“

„Ta nejvyšší!“

„Jak tomu mám rozumět? Je snad podle vás mým otcem někdo s ministrů? Nebo hofmistr?“

„Miřte výš, Tomáši!“

„Někdo z nezdárných bratrů císaře? O tom bych pak hluboce pochyboval: jeden z nich je proslulý svou zálibou v mladých důstojnících, ten druhý, budiž mu země lehká, zas trávil sobě vyměřený čas v cizině, kde ovšem nemohl potkat mou matku. Pokud ovšem vaše teorie nezahrnuje i ji…“

„Toho se obávat nemusíte. Jde jen o vašeho pravého otce.“

„Takže tu nebohou ženu jste ochoten ušetřit. To se mi ulevilo.“

„Úleva bude ještě větší, až dojdeme ke správnému závěru!“

„Tak ven s tím, proboha!“

Ebers se zatvářil slavnostně. Evidentně si okamžik užíval – byla to pro něj jakási náhrada za zpackanou audienci.

„Váš skutečný otec, milý Tomáši Masaryku, je sám rakouský císař. František Josef II. Přeji vám mnoho štěstí v životě!“

2

Když se včera kolem šesté vypotácel z Ebersova domu, celou hodinu bezcílně rázoval po ulicích, jako kdyby se pokoušel setřást neviditelného pronásledovatele. Marně. Ebersovo obvinění – Tomáš to jako obvinění vnímal – mu sedělo za krkem a nehodlalo zmizet. A pak uprostřed města narazil na Alfréda, který s kyselou tváří kráčel vedle Ragnara Austa, mladého Nora, který pocházel až z Narviku a do Lipska přijel studovat hru na hoboj. Jeho pokoj byl umístěn v podkroví, takže když na svůj ponurý nástroj cvičil, znělo to jako by nebesa ohlašovala poslední kapitolu existence lidstva.

Žák a přítel v jedné osobě se k Tomášovi vrhl, jako by se neviděli sto let.

„Tomáši! Skvělá náhoda! Nepřipojíš se k nám? Ragnar tvrdí, že někde tady čepují plzeňské pivo! Ne ty jejich místní patoky! Není to úžasné?“

Jistěže souhlasil. Jen si neodpustil malé rýpnutí, pronesené šeptem přímo do přítelova ucha: „Takže tenhle Ragnar je opravdu tak nudný patron, jak jsme si mysleli?“

„Je to ještě horší, Tomáši. Ale zná v tomto městě důležitá místa, takže…“

Společně zabočili do uličky, na jejímž nároží visela ozdobná cedule s nápisem Thomasgasse. Alfréd se chytil za hlavu v předstíraném úžasu:

„Jak příznačné! Jediný výčep s plzeňským, a ulice se jmenuje podle tebe, Tomáši. Je tohle vůbec možné?“

Sešli po třech schůdcích k proskleným dveřím, za nimiž se mihotala světla. Když je otevřeli, vyvalil se na ně halas, v tuto denní dobu neočekávaný. Hospoda byla plná rozjásaných mladíků. Mezi jejich bujnými kšticemi se tu a tam leskla pleš nebo šediny starších mužů, pohodlně usazených v židlích, většinou v čele stolu.

„Vaši budoucí spolužáci,“ zamumlal Ragnar, když se usazovali na jediná volná místa v lokále.

„A ti dědci,“ chtěl vědět Alfréd. „To jsou jejich chůvy?“

„Jejich profesoři.“

„U jednoho stolu?“

„U jednoho stolu a jedné číše. Uslyšíte ty diskuse, až se víc opijí. Jiskrnost sama!“

„Oheň vzešlý z pivní pěny,“ zabásnil Alfréd. „Profesor se studenty na společné pijatice. Tohle je ve Vídni nepředstavitelné.“

„Ne tak docela,“ poznamenal Tomáš chraptivě. „Já jsem přece také tvůj učitel…“

Alfréd zavrtěl hlavou a položil svou dlaň na hřbet Tomášovy ruky. „Ty jsi ale světlá výjimka. Paprsek světla v temném chobotu.“

Zasmál se vlastnímu nesmyslu a ihned pokračoval, aby jej nikdo nemohl hodnotit: „Ale ještě ses nepochlubil, jak jsi pochodil u Eberse. Bude ten vědátor sedávat u našeho stolu?“

„Odhaduju, že nebude. Audience se zvrhla v hádku.“

„Cože?“

„Ebers na mě vyrukoval s historkou, že jsem mu byl privátně doporučen. Což jsem dost dobře nechápal. Jak víš, poslal jsem mu dopis, v němž jsem jej žádal o schůzku, ale nic víc jsem nepodnikl. A pak…“

Tomáš se zarazil. Najednou se mu o průběhu návštěvy nechtělo mluvit.

„Co pak? Tak povídej přece!“

„Mluvil s nadšením o císaři! Mně se to hnusilo. Víš přece, že u českého studentstva není staroch příliš oblíben.“

U stolu se rozhostilo rozpačité mlčení. Tomáš měl najednou pocit, že ti dva – dokonce i Nor z přístavu tisíc mil daleko na severu – jsou s tou strašlivou pomluvou obeznámeni. Zběsile do sebe vylil celou sklenici piva a mávl na číšníka, ať přinese další. Pak se obrátil na Alfréda.

„Není možné, aby Eberse oslovil tvůj otec? Věděl přece o všech našich plánech.“

Alfréd pokrčil rameny.

„Možné to je. Má dlouhé prsty. Je zvyklý tahat za nitky.“

„I v těch nejvyšších kruzích. U dvora.“

„No jistě. Vždyť to přece víš sám. Jak jinak by získal tak obrovské bohatství? Podívej se na jeho obchody: stavba železnice, plavební kanál na Moravě. Nevím toho mnoho, v tomhle ohledu není zrovna sdílný, ale jisté je, že v Hofburgu je jako doma.“

Tomášovi se ulevilo. Tím by se vlastně všechno vysvětlilo: starý Schlesinger se jen snažil příteli svého syna umést cestičku k těm správným lidem v Lipsku, což si Ebers, skvostný fabulátor, vyložil po svém. Komedie plná omylů se vším všudy. Sláva Bohu na výsostech, že mi včas přivedl do cesty Alfréda. Jinak bych se tou záhadou mučil snad až do rána.

Toho večera se všichni tři zpili pod obraz. Když se vypotáceli ven, Thomasgasse jim byla malá. Nějakým zázrakem se dostali až do penzionu v Keilstrasse a nalezli své pokoje s rozestlanými postelemi a čerstvými slepičími křídly zavěšenými v pootevřeném okně – tato prapodivná relikvie nesloužila k ničemu jinému, než k zahnání komárů, kteří až do pozdního podzimu podnikali v obrovských hejnech zlovolné nájezdy na všechna obydlí v této části města.

Tomáš usnul okamžitě, s žaludkem ukotveným polštářem nacpaným pod břicho a s myslí rozmarně kroužící v nejasných sférách nejvyššího dobra. Probudila ho šílená bolest hlavy a pocit, že mu kdosi rozšlápl kříž. Odplazil se z postele k lavoru vedle dveří a ošplíchal si obličej. Po krátké a obezřetné rozcvičce se kocovina stala snesitelnou. Tomášova mysl se rozjasnila natolik, aby se mohl vypravit na nebezpečný sestup po schodišti dolů do jídelny, odkud se vznášela vůně čerstvého pečiva, uzenek a kávy. S překvapením uviděl, že tam už sedí a pokuřuje Ragnar Aust. Jak Tomáš včera zjistil, tento zvláštní mladík stejně jako Alfréd teprve nedávno oslavil dvacáté narozeniny. Všechno na něm bylo kulaté: hlava, záda, břicho, obličej. Působil ochable, ale ve skutečnosti byl neobyčejně hbitý. Když mluvil, měl posluchač dojem, že jde o mimořádný tělesný i psychický výkon. Dokázal být jednou půvabně milý, za okamžik zas děsivě odporný.

Společnost mu dělala slečna Hedvika. I ona působila mírně řečeno zvláštně, protože neseděla, ale stále byla v pohybu. Podobala se vánku, kroužícímu podél stěn salónku, v němž se po večeři scházeli obyvatelé penzionu paní Göringové. Svých sto třicet centimetrů výšky obalila hábitem, velice podobným krajkové zácloně, a s tichým prozpěvováním nacvičovala kroky jakéhosi tance, který Tomáš neznal, možná proto, že se právě zrodil v její hlavě.

Aust na rozdíl od Tomáše vypadal naprosto nepoškozeně. Jeho tenká ústa se roztáhla v blaženém úsměvu, ale nic neřekl. Počkal, až se Tomáš nasnídá, a pak mu nabídl doutník.

„Doutník míru? Vždyť jsme se včera nepohádali. Nebo snad ano?“

Ragnar zavrtěl hlavou.

„Nepohádali. Kuř.“

Tomáš si zapálil, i když na to neměl vůbec chuť. Jeho plíce toužily spíš po čerstvém vzduchu. Ale zároveň nebyl schopen štědrosti nového přítele čelit. Zahalen v dusivém dýmu pak mlčky sledoval podivný tanec slečny Hedviky. Cítil, že by to neměl dělat, že by měl hru téhle třiatřicetileté evidentně slaboduché slečny raději zdvořile ignorovat, ale nedokázal si pomoct. Na jejích pohybech bylo cosi magického. Anebo za to mohla kocovina? Nebo snad poťouchlá Ragnarova gesta, jeho významné pohledy směrem k tanečnici, doprovázené kvedláním ukazováku na spánku a rychlým poklepáním kloubem na čelo?

V každém případě se dočkal pěkné odplaty. Protože slečna Hedvika svou piruetu najednou zakončila těsně u Tomášova křesla. Naklonila se k jeho uchu a skřivánčím hláskem vypískla:

„Jakpak se náš mladý císař vyspinkal?“

3

Slečna Ella po očku pokukovala po svých dvou společnících. Už dávno věděla, kterému z nich zamotá hlavu, ale nedávala to najevo. Svou přízeň zatím spravedlivě nadělovala na obě strany. Tomášovi, trochu podivínskému a tajemnému, ale pohlednému čahounovi s pomalu rašící bradou, i Alfrédovi, velkému dítěti s nezkrotnou čupřinou vlasů věčně zakrývající jeho pravé oko a tvář, a ještě nezkrotnější touhou neustále žertovat a zpochybňovat úplně všechno, dokonce i tak jednoznačné úkony, jako je chůze po lipské promenádě.

Bavilo ji, jak rozdílně reagují, když jim nabídne pohled na svá velkolepá ňadra. Díky korzetu byla vyvalená vzhůru, jako by se jednalo o dvě velice soukromé montgolfiéry připravené k vzletu. Zatímco Tomáš se utápěl v rozpacích a hledal filosofické kličky, jak by unikl ze spárů touhy, Alfréd jednoduše žasl. A také spřádal plány, jak se Elle Schmidtové dostat pod sukně.

Od jejich příjezdu uplynuly skoro dva týdny. Za tu dobu se jen dvakrát ukázali na universitě, rychle se zapsali na nějaké přednášky a hurá pryč. Už odpoledne trajdali po hospodách, o půlnoci přišli domů opilí, jak zákon káže, do oběda vyspávali, pak snídaně a oběd v rychlém sledu, pokuřovaní v jídelně a znovu nástup na flám.

Alfréd to snášel docela dobře. Zato Tomáš začínal mít problémy s játry. Ella to poznala naprosto bezpečně: neustálá únava, nejistá ruka, hnědé kruhy pod očima a lehce nažloutlé bělmo. Tohle znala velice dobře: měla totiž tu čest se dvěma nešťastníky, které alkohol zmáhal podobně. Jedním z nich byl Ellin pan otec, budiž mu země lehká, který svou zálibu v chlastu dotáhl k trpkému konci, a druhý Ellin pan bratr Bernard, z nějž se stal postrach rodiny. Pijan a šílenec, jehož surové útoky donutily paní Schmidtovou, aby i se svými dcerami uprostřed noci a v tajnosti utekla z jejich rodinného sídla v Magdeburku ke své ovdovělé příbuzné Augustě Göringové. Až do nedávna to pro Ellu byl azyl docela nudný. Na rozdíl od sestry, která se velice rychle sblížila s Karlíčkem, synem paní Augusty, ona v Lipsku nenarazila na muže, který by ji zaujal. Možná to bylo i tím, že nechodila do společnosti. Žádné divadlo, žádné plesy, žádné společenské události, na nichž by mohla být někomu představena, někoho okouzlit, někoho dočista zfamfrnět. Matka si to nepřála. Co kdyby někde narazily na někoho z mnoha přátel nezdárného Bernarda a jejich úkryt by byl prozrazen? Ella namítala, že nic takového nehrozí, protože Bernard se potýká s deliriem tremens a rozhodně není schopen sledovat nic jiného než své vlastní přeludy, jenomže matka byla neústupná. Být na útěku znamená důsledně se skrývat. Tak proč si nevyhrabeme díru v zemi, vyzvala ji drze Ella. Proč se do ní nezasypeme a nepředejdeme tak tomu, co pro nás Bůh stejně nachystal? Jaký je rozdíl mezi tím, jak tady živoříme, a spočinutím v hrobě? Půl roku se musela spokojit s nemastnou neslanou společností Karlíčka Göringa a jeho matky, která jí připomínala bachratou zaoceánskou loď, jíž se pro jistotu vyhýbají i ledovce. Až před měsícem se začalo blýskat na lepší časy: pokoj v podkroví si pronajal mladý Nor. Jenomže ten byl tak ošklivý, až se z toho tajil dech. Pozitivem mohlo být, že je to výborný hudebník, jenomže Ragnar na svůj hoboj vyluzoval tak teskné melodie, že se při nich dalo jen plakat.

Bůh byl nakonec k Elle laskavý a po půl roce čiročiré nudy jí seslal hned dva nadmíru zajímavé exempláře mužů.

„Opravdu jste schopen někoho hypnotizovat, Tomáši?“ zašvitořila k dlouhánovi po své pravici.

„Jisté zkušenosti mám,“ odpověděl vážně.

„Od nich z vesnice,“ zašveholil rozverně Alfréd, podpírající Ellinu levou paži. „Stal se postrachem místních. Tedy jen mužů. Dívky stály před jeho pokojem frontu, aby je uvedl do hypnotického transu!“

Ella se zahihňala:

„Tomu nehodlám uvěřit. Tomáš působí tak seriózně. Zcela jistě v tom byla jen věda. Žádné čarování s děvčaty.“

„Máte pravdu, Ello. Alfréd dokáže překroutit úplně všechno. Ostatně právě on byl svědkem mých pokusů…“ Tomáš se najednou zarazil. „Ale odkud tohle víte, slečno Ello? Nevzpomínám si, že bych se zmínil.“

„Také jste se nezmínil! Ale jste člověk, o kterém koluje tolik zvěstí!“

„Jaké například?“

„Že umíte přivést dívky do transu,“ zasmála se Ella.

„A nejen ty vesnické. Ale teď mě napadá: proč jste své pokusy prováděl na vsi? Proč ne ve Vídni? Chtěl jste snad pracovat v utajení?“

„To ani v nejmenším! Prostě se to tak sešlo. Možná nevíte, že jsem se na venkově narodil a také tam vyrostl. Moji rodiče stále bydlí v jedné moravské obci, jmenuje se Klobouky, což vám asi nic neříká. Loňské léto jsem je byl navštívit – jenomže za dva dny jsem zjistil, že umírám nudou. Musel jsem něco podniknout.

A tak jsem se rozhodl provést pár psychologických pokusů. Se svým věrným asistentem a posměváčkem, zde přítomným Alfredem Schlesingerem. To je celý příběh mého hypnotizování.“

„Tak to tedy rozhodně není. Ještě jste neprozradil, co jste s těmi nebohými venkovany prováděl!“

Tomáš se obrátil k Alfrédovi:

„Nechceš se ujmout slova? Mám pocit, že v tvém podání bude náš pokus mnohem barvitější.“

„Ale ne!“ Ella zakmitala buclatým prstíkem ve výši Tomášova nosu. „Každý tvůrce musí předvést své dílo sám!

Pan Alfréd pak bude mít možnost váš výklad doplnit, pokud bude cítit potřebu.“

„On ji bude cítit, to si pište, slečno Ello.“

Alfréd k překvapení obou ale mlčel, a tak se Tomáš rozpovídal:

„Nebylo to nic světoborného. Prostě jsem měl několik psychologických teorií a rozhodl jsem se využít čas, který jsem trávil u rodičů. Než jsem ovšem začal hypnotické pokusy provádět s lidmi, vrhl jsem se na dobytčata.“

„Cože?“ Ella se prohýbala smíchy. „Vy jste hypnotizoval býky a prasata?“

„Především osly,“ ozval se Alfréd. „A podařilo se mu donutit je, aby hýkali.“

„A z jednoho z těch oslů jsem vytvořil mladého muže a dal mu jméno Alfréd. To se ovšem ukázalo jako osudná chyba.“

Ella zvážněla. Sevřela Tomášovu paži.

„Tak už zanechme žertů. Celá hořím zvědavostí, jaké opravdu byly vaše seance.“

„Nemá smysl, abych všechno popisoval dopodrobna. Prostě to bylo tak, že na zvířatech jsem všechny očekávané jevy pozoroval, a tak jsem požádal několik venkovanů, mladíky asi dvacetileté, aby se nechali uvést do hypnotického stavu.“

„Musel jim ovšem štědře zaplatit. Každý dostal dva zlaté, tuším. Málem jsme kvůli Tomášovým hokus pokusům zbankrotovali,“ vmísil se opět do vyprávění Alfréd. „Pravdou ovšem je, že ti vidláci by se spokojili s jedním zlatým pro všechny dohromady. Jenomže když viděli pana budoucího profesora Tomáše, hned jim bylo jasné, že je to hejl, kterého lze snadno oškubat. On má totiž k penězům prapodivný vztah. Miluje je, nedokáže bez nich žít, představa chudoby ho přímo ničí, ale jaksi je nedokáže počítat. Ne, že by neuměl aritmetiku. Ale na součty a odečty nahlíží z takových výšin, že se ztrácí rozdíl mezi desítkou a tisícem. Jinými slovy, je schopen rozházet bez mrknutí oka jakoukoliv částku.“

Tomáš lehce zrudl. Bylo zřejmé, že jeho vlastní portrét, jak ho právě vykreslil Alfréd, mu není po chuti. Ella si toho všimla a ponoukla ho, ať pokračuje v líčení pokusu:

„A co ti mladíci? Co se s nimi dělo?“

„Hypnotizoval jsem je a přitom je nechával zírat na bílý papír, na který jsem namaloval několik černých soustředných kruhů. Mým cílem bylo vzbudit u nich pocit závratě. Někteří přitom za chvilku usnuli. Ale jeden mladík upadl do podivného transu, celý se třásl, jako kdyby na něj přišla padoucnice.“

„Proboha!“ Slečna Ella si zakryla ústa. „Vy jste ho skoro zabil, Tomáši!“

„To rozhodně ne,“ ozval se opět Alfréd. „Ten kluk to jenom hrál, aby dostal další zlatku.“

„Opravdu? A dal jste mu ji, Tomáši?“

„Jistěže mu ji dal. A hned dvě, pokud si dobře pamatuju.“

„Stále tu byla možnost, že jeho záchvat byl skutečný. To jsem si nemohl vzít na svědomí,“ ohradil se Tomáš.

„A co ti ostatní? Když se probrali. Byli v pořádku?“

„Byli. Spali tak tvrdě, že jsem je musel polít studenou vodou, aby se probrali. Zařvali a šli. Spokojení se svou výplatou.“

„Ale jaký byl vlastně výsledek těch pokusů,“ zamumlala po chvíli Ella stydlivě. „Nějak jsem to nepochopila. Měli ten pocit závratě?“

„Ne. Jenom usnuli.“

„Ale uspal jste je vy,“ povzbudivě se na Tomáše usmála. Vzápětí ale ukázala, že ani jí není vzdálený sarkasmus: „Celkově lze ale říct, že úspěch byl jen poloviční, ne?“

4

Ulice města brzy ráno pokryl první sníh. Během dne se změnil v hnědožlutou břečku, která lapala boty chodců anebo v dlouhých cákancích dopadala na jejich oblečení. V podvečer se k této malé kalamitě přidal hustý déšť a vítr.

Ale i přes nepřízeň počasí se sál restaurace U Zralé hrušky nedaleko Lipské university pozvolna zaplňoval. Nebylo divu: na programu dnešní schůze Filosofické společnosti byla dvě dychtivě očekávaná vystoupení.

Z kabátů rozvěšených na stěnách a přehozených přes opěradla židlí se valila pára, dvoje mohutná kamna v rozích naproti oknům sálala tak, že se k nim nikdo nemohl přiblížit. Víc než stovka studentů a profesorů zaplnila auditorium a na pódium vystoupil konferenciér. Jeho proslov byl velice krátký, určený vlastně jen k tomu, aby posluchači ztichli. Dosáhnout toho nebylo vůbec jednoduché. Uvaděč se nakonec musel uchýlit k tak primitivní výzvě, jako je hlasité tlesknutí. Teprve pak se zraky většiny roztěkaných mužů v sále obrátily k pódiu.

„Konečně jisté soustředění, pánové. Takže snad mohu ohlásit našeho veleváženého hosta, profesora…“

Konferenciér ztichl. Sál také. Všichni bez dechu sledovali, jak si přikládá dlaň k uchu a naklání se k divákům.

„Profesora…?“

„Fechnera!“

„Ano! Je mi ctí, že mohu mezi námi přivítat profesora Gustava Theodora Fechnera, autora nejbáječnější knihy, jaká kdy byla sepsána a která nese název Srovnávací anatomie andělů. Kdo z vás ji nečetl?“

Poslední věta zněla skoro jako výhružka. Publikum se posupně zasmálo na znamení, že takový ubožák mezi nimi přece není. Theodora Fechnera zbožňoval každý. Jeho jemný humor, s nímž dokazoval, že nejen lidé, ale i rostliny a všechny součásti země mají duši a že účel všeho na světě je blaženost, byl nedostižným vzorem všech přítomných mladíků a balzámem na unavené duše jejich učitelů.

„Takže ji znají všichni?“

„Jistěže!“

Mnohohlasá odpověď konferenciéra nadchla.

„Jste tedy ochotni vyslechnout přednášku ctihodného pana profesora na téma Život stínu?

„Ano! Sem s ní! Okamžitě!“

Nadšené výkřiky přešly v ukázněný aplaus, který se ovšem ve chvíli, kdy na podium vešel křehký stařeček se skřipcem na nose, navlečený v podivném fraku, změnil v jekot a netrpělivé dupání. Stačilo ale jediné nepatrné gesto stařičkého myslitele a v sále opět zavládlo ticho. Téměř nábožné. A do něj se ozval Fechnerův roztřesený hlas:

„Není stín daleko více schopen splynout se stíny věčnosti než lidské tělo?“

Poťouchlá otázka zmrazila mysli posluchačů ve stavu němého obdivu. Tomášovi, který seděl spolu s Alfrédem a Karlíčkem Göringem hned v třetí řadě, vyschlo v ústech. Představa, že po tomto velkolepém muži má na pódium vystoupit právě on, ho zcela paralyzovala. Copak on se svými nedokonalými filosofickými črtami může konkurovat brilantní – a co horšího, velice zábavné – logice stařičkého myslitele?

„Ve starém Egyptě byl stín symbolem ochrany. Egypťané věřili, že pokud se od nich stín oddělí, zemřou. Bum.“

Auditorium se po chvíli zmateného mlčení rozesmálo. Infantilní výraz, který důstojný profesor použil, všechny zaskočil.

„Stín je fuč a vy jste mrtvola. To, co jste považovali za nepodstatný přívažek vlastní existence, se najednou ukazuje jako to nejdůležitější.“

„Ale co v noci? To všichni zkapeme?“

V řadách nekritických posluchačů se přece jen našel jeden kverulant. Tomáš se ani příliš nedivil, že je to Alfréd.

„Byl to starý Egypt, příteli. Pradávná historie. Musíme jim odpustit jistá pochybení a nedomyšlenosti, že?“

Alfréd se nadechoval k další poznámce. Tomáš úplně přesně věděl, že bude znít nějak takhle: ano, předchůdcům nedomyšlenosti odpustíme, ale současníkům už ne, což by mělo jistě za následek přinejmenším slovní inzultaci ostatních diváků. Naštěstí Fechner drzého mladíka předešel a rychle pokračoval v přednášce:

„Platón přirovnává hmotný svět, ve kterém jsme uvězněni, ke stínům, které jsou odrazem světa idejí. Hmotné předměty jsou podle něj jen nápodobou prvotní ideje, stejně tak je stín pouhým odrazem reality. Plínius ve své knize Historia naturalis vypráví legendu o jakési dívce z Korintu, která se musí na čas odloučit od svého milence, a tak si aspoň na zeď obkreslí jeho stín. Jak romantické! Ale není za tím něco víc? Co když se ta dívka bála, že pokud to neudělá, jejich láska zemře?“

„Ach bože. Tomáši, vyžeň už toho dědka,“ ušklíbal se Alfréd. „Ty jeho myšlenkové konstrukce jsou chatrné jako Jákobův žebřík.“

„Pssst!“ ozvalo se z řady za nimi. „Nerušte prosím ostatní!“

Profesor Fechner krátce pohlédl jejich směrem. Na okamžik ztichl a v jeho tváři bylo patrné cosi jako údiv. Nepatrně zavrtěl hlavou, jako by svému zjištění sám nemohl uvěřit. Pak ale pokračoval:

„Stín je zcela nehmotný, nepůsobí na věci, nedotýká se jich, sám je téměř průhledný, pouze se pokládá, aniž leží. Jako by nebyl. Jenomže existuje a promlouvá k nám hlasitěji, než si většina z nás dokáže představit.“

„Hodlá nás ten člověk přemlouvat, ať začneme věřit v duchy a strašidla?“ Alfréd neklidně poposedával a kradmo se rozhlížel po ostatních. „Myslel jsem, že jsme přišli do společnosti vzdělaných a chytrých lidí. Začínám si tu ale připadat jako na duchařském večírku, který pořádá moje matka.“

Profesor Fechner, jako kdyby mrmlání Alfréda zaslechl, vrhl jejich směrem soucitný úsměv.

„Víme, jak stín dokáže hrůzně deformovat prostory. Pokoj, ve dne tolik útulný, se s příchodem stínů mění v místa plná děsů a nevlídnosti.“

„Jak dětinské…“ Alfréd skryl tvář v dlaních.

„Jsme natolik pohlceni každodenními starostmi, že si přítomnost vlastního stínu neuvědomujeme. Ale on je stále s námi. A tady se dostáváme znovu k oné legendě o opuštěné dívce z Korintu. Ona si obkreslila stín svého milého. Ale co si to vlastně obkreslila? Vždyť přece podoba stínu s člověkem je velmi sporná. Lidský stín se přeci proměňuje s každým krokem, minutou, ročním obdobím, intenzitou světla a v neposlední řadě i se změnou naší tělesné schránky. Stín sleduje, jak rosteme, tloustneme, ve stáří se nahrbujeme a ke stínu postavy přibývá stín hole.“

Pravdivé, nicméně trochu plytké myšlenkové exhibice starého vědátora začínaly nudit už i Tomáše. Zjistil, že přednášku přestává poslouchat a stále více se noří do svého vlastního světa. V posledních týdnech poněkud trýznivého. Nepodařená audience u Moritze Eberse do jeho duše zasela zmatek a pochybnosti, až osudově přiživované možná nevinnými a škádlivými poznámkami jeho lipských známých. Chvílemi měl dokonce pocit, že okolo něj existuje jakési spiknutí, které má jediný účel: přivést ho do blázince. Vzdoroval tomu, jak uměl. Nejprve alkoholem, později k tomu přidal i návštěvy university. Odhodlal se jít na první přednášku, ale osobní setkání s profesory, jak žádala etiketa, stále odkládal. Zejména Ebersovi se vyhýbal na hony: několikrát ho zahlédl na chodbě University, a vždy se dal na útěk k nějakému schodišti. Jednou se dokonce skryl na latrínách.

Rozpolcenost a pocit, že se blíží konec světa, se ho držel jako klíště.

Ebersova bizarní domněnka mu stále vrtala hlavou. Tomáš Masaryk, levoboček císaře pána! Historka k popukání. Není na tom ale nakonec něco pravdy? Jak je možné, že se před ním tak snadno otevírají dveře, pro jiné naprosto nedobytné, proč právě jeho cestu životem vroubí tak početný zástup mecenášů a sympatizantů? Opravdu je to jen díky síle a kouzlu jeho osobnosti? Vděčí za tolik štěstí svému hezkému a mírně záhadnému zevnějšku, elegantnímu vystupování a inteligenci? Je jeho skvělá cesta životem opravdu jen dílem šťastné shody okolností?

Do jeho vědomí opět pronikl hlas profesora Fechnera. Teď už zněl vzrušeněji, než na začátku přednášky. Jako kdyby se dostával k pointě svého poněkud patafyzického výkladu:

„Mnoho osobních zkušeností, které jsou zapomenuty, anebo bez povšimnutí, se později opět mohou stát vědomými. Stíny mizí, ale vždy se zase vynořují. Nikdy nás neopouštějí. A stejně tak duše, náš věrný stín. Zmizí z mrtvého těla, ale může existovat nadále. Ptáte se kde? A já vám odpovím jasně a jednoduše: v paměti Boží.“

Sálem se rozezněl mohutný potlesk. Mnoho mladíků nadšeně vstávalo. Mezi nimi i Karlíček Göring. Alfréd jen vrtěl hlavou. Tomáš si mnul rozpačitě obočí. Fechner se nadechl k poslední větě. Pohlédl přitom znovu k nim. Jako kdyby to, co se chystá říct, adresoval výhradně jim. Nebo jen Tomášovi?

„Na závěr malé poučení, zejména pro některé zde přítomné mladé muže, kteří mají pocit, že jejich stín přerůstá je samé. Vězte, že stín do naší mysli vstupuje jen tehdy, pokud si to vynutí situace. Ano, stín je naše temná stránka. Děsivá, tíživá, někdy strašidelná. Ale může také nesmírně obohatit a prosvětlit náš život, když se s ním poctivě vyrovnáme.“

5

Úspěch Tomášovy přednášky byl fenomenální. Nebyl sice příliš zdatný řečník, jeho proslov byl plný škobrtnutí a zámlk, ale téma, které si zvolil, bylo strhující. Sebevražda, aneb jak se přírodní a lidské vlivy podepisují na sebevražednosti lidské populace, stálo na letáčku, který Lipská universitní filosofická společnost nechala vytisknout. Přednášející: Dr. Thomas Masarik z Vídeňské university. Tomáše se chyba v jeho příjmení dotkla, ale moudře se rozhodl upozornit na ni pořadatele až po přednášce – a to pouze v případě, že se setká s kladným ohlasem. Což se stalo. Ale byl to úspěch tvrdě vybojovaný. První minuty hrozilo, že publikum zajíkajícího se Tomáše dokonce vypíská. Teprve když do šumějícího sálu vykřikl otázku, jak poznat ve vlastním životě okamžik, kdy je sebevražda tím pravým řešením, dostalo se mu větší pozornosti. Povzbuzen a náhle zbaven nepříjemného sucha v ústech, díky němuž vyslovoval dost nezřetelně, pokračoval:

„Jste duševně velmi zeslaben a rozčilen každou maličkostí. Vaše myšlenky těkají jak voda. A všechno, včetně vlastního života, se zdá být beze smyslu. Je tohle ten pravý čas ponořit ruce do teplé vody a hladkým řezem vypustit z těla veškerou krev?“

Z mnoha míst v sále zazněl odhodlaný souhlas. Tomáš ale zavrtěl hlavou.

„Ne! To ještě není ta chvíle. A víte proč?“ Publikum neurčitě zamručelo.

„Protože ten čas nastane, až si tak jasnou otázku už nebudete schopni položit.“

Od té chvíle mu posluchačstvo leželo u nohou. Na závěr jej odměnilo dlouhým potleskem a živou debatou, která se nakonec zvrhla v bohapustou pitku, protože majitel hostince nehodlal promarnit příležitost napájet až do pozdní noci stovku hrdel, vyprahlých čím dál tím hlasitějším pronášením hlubokomyslných sentencí.

Druhý den ráno Tomáše u pozdní snídaně čekaly další ovace, tentokrát od slečen Schmidtových, paní Augusty a poněkud překvapivě i od trpaslice Hedviky. Jediný, kdo se tvářil podivně kysele, byl Ragnar Aust. Seděl stranou ostatních, pokuřoval tenký doutník a neklidně podupával nohou. Kdykoliv se na něj Tomáš podíval, uhnul pohledem. Hotový Jidáš, napadlo Tomáše.

Ale copak jsem já Kristus?

Slečna Hedvika už zase tančila, a její neobvyklé piruety tentokrát patřily zcela evidentně jen a jen mladému muži z Vídně, který včera večer ohromil lipský akademický svět. Nedbala, že se plete do cesty paní Augustě, která měla nutkavou potřebu snášet před oslavence stále nové a nové pamlsky. Málem to skončilo křikem, kdyby se náhle nerozezněl domovní zvonek.

„Čekáme další hosty, matko?“ Hedvika zanechala tance a přiskočila k oknu. „Jakýsi mladík! A jak hezký!“

Ukázalo se, že návštěvník nežádá v penzionu paní Göringové pokoj, ale útěchu. Ne ovšem od paní domácí, ale od muže, jehož věhlas se v několika hodinách rozšířil po celém městě.

„Bydlí zde pan doktor Masaryk z Vídně? Mohu s ním soukromě promluvit?“

Mladík zůstal stát v chodbě, zatímco služebná, která mu otevřela, vcupitala s touto neočekávanou žádostí do jídelny. Přitočila se ke své zaměstnavatelce a šeptla dodatek:

„Jen jestli to není nějaký šílenec, paní.“

„Cože? Šílenec? V mém domě? To nikdy!“

„Já opravdu nevím, paní. Má na čele hroznou jizvu.“

„Odkdy je jizva na čele známkou šílenství?“ ozval se Alfréd a slečna Ella ihned dodala: „Leda by měl jizvu i na duši. To by pak snad bylo možné, ne?“

„Prostě ho přiveďte, a uvidíme,“ zavrčel ze svého křesla Ragnar Aust. „Je tu přece dost silných mužů, aby si poradili s jedním bláznem. Tomáš prostě zavolá o pomoc, kdyby se dostal do nějaké šlamastyky.“

„To jistě nebude potřeba,“ prohlásil Tomáš povzneseně. Paní Göringová poručila služce, ať hosta zavede do místnosti, která kdysi sloužila jako pracovna jejího muže. „Alespoň zas bude sloužit svému účelu. Manžela by jistě potěšilo, že na jeho místo usedne tak skvělý filosof.“

Vzala Tomáše do čtvercové nevelké místnosti, páchnoucí zatuchlinou a plesnivými tapetami. S omluvným úsměvem pootevřela okno. Když odcházela, Tomáše napadlo, že s těmi svými obrovskými sukněmi se podobá nestvůrné kachně, klouzající po vrzajících parketách.

Dveře se vzápětí znovu otevřely. Služka s úklonou nahlédla dovnitř a pak před sebe vystrkala rozechvělého mladíka s dlouhými světlými vlasy a jemným, téměř dívčím obličejem, který hyzdila napuchlá temně rudá jizva. Začínala na levé lícní kosti, protínala obočí a v polovině mladíkova mocně klenutého čela mizela. Tomáš od ní nebyl schopen odtrhnout oči. Hlavou mu vířily impertinentní otázky.

„Mé jméno je Arnold Lipke,“ šeptl návštěvník. „Byl jsem včera na vaší přednášce.“

„Těší mě, že vás poznávám, Arnolde. Co pro vás mohu udělat?“

„Už jste to udělal. Vlastně jsem vám přišel jen poděkovat.“

„Je to od vás milé, ale musím vás upozornit, že si nejsem vědom ničeho, co bych pro vás udělal, Arnolde. Pomůžete mi osvěžit paměť?“

„Je to jednoduché. Prodloužil jste můj život o celé tři dny.“

Tomáš zbledl. Zmocnil se ho stejný pocit, jako u profesora Eberse. Nic nechápal, ale cítil se ohrožen.

„Vůbec netuším, o čem je řeč. Já nejsem lékař, jak možná mylně soudíte. Jsem jen filosof… nebo spíš student, který se filosofem touží stát.“

Mladík vzrušeně zavrtěl hlavou. V jeho očích se objevily slzy. Tomáš měl tu chvíli co dělat, aby sám nepropukl v pláč.

„Vidíte ten šrám na mojí tváři? Je od kulky, kterou jsem si původně chtěl prohnat hlavou. Jenomže moje ruka nesvírala pistoli dost pevně, výstřel pohnul hlavní a výsledkem je tohle. Stále žiju, ovšem se znamením proklatce na obličeji.“

„Začínám chápat. Téma mé přednášky…“

„Přesně tak! Před třemi dny jsem byl odhodlán sebevražedný pokus opakovat. Tentokrát už najisto, s hlavní přitisknutou pod bradu. Tak prý se zamezí omylu. Kulka projde ústy, měkkým patrem a naprosto zdevastuje mozek, takže smrt přijde okamžitě. Jenomže pak jsem si na chodbě university přečetl plakát, který zval na vaši přednášku. A já cítil, že jsem povinen tam jít a celou ji vyslechnout. Což jsem učinil.“

Tomáš na toho nešťastného mladíka civěl a naprosto netušil, co si má myslet. Přednášku připravil v návalu nejhlubšího zoufalství, ve chvílích, kdy sám matně uvažoval, jestli to všechno neskončit. Jeho realistická mysl mu ale nic takového nedovolila. Co tak zlého se mu vlastně děje anebo dělo? Jedna zhrzená láska, neschopnost najít nějakou další, nemastné neslané studijní výsledky, poněkud nepříjemná finanční závislost na rodině milého Alfreda Schlesingera. Je tohle důvod k předčasnému odchodu ze světa? Jistěže ne. Samé prkotiny. Stejně jako ty podivné pomluvy o jeho nemanželském původu.

A teď tu najednou má před sebou podivný plod léčby zoufalství, které naordinoval sám sobě. Z pacienta se rázem stává lékař. Hrome, to je ale zvrat!

Mladík teď už nepokrytě vzlykal. Jeho útlá ramena se otřásala a zjizvená tvář zmizela v rozpálených dlaních.

„Chtěl jsem se zabít hned včera večer, po návratu z vaší přednášky. Ale něco se se mnou stalo. Vaše slova… já nevím, jak to vysvětlit. Ale byla v nich síla a moudrost, která mi najednou vrátila chuť pokusit se znova…“

„To je přece báječné! Je-li to tak, pak je důvod k oslavě!“ Mladík zavrtěl hlavou.

„Obávám se, že by to bylo předčasné.“

„Proboha proč? Máte-li chuť k dalšímu životu…“

Tomáš si uvědomoval, jak nevhodně působí jeho nadšená slova. Mladíkova tvář byla zalitá slzami a rozhodně nevypadala vítězně, natož šťastně.

„Nejde jen o mě…“

„Soudím, že je za tím nějaká nešťastná láska. Prožil jsem kdysi něco podobného. A mohu vás ujistit, že to je tak hrozná zkušenost, že ji snad ani raději už nikdy nezopakuju. Možná už nějakého citu stejně nejsem schopen. A proto ho ani nehledám. Pravda, neopovrhnul bych jím, kdybych ho našel, ale kde hledat takové tělo, kde hledat takovou duši?“

Mladík jeho slova doslova hltal. Tomáš měl najednou pocit, že právě on je vyvolený k tomu, aby té zemdlené duši před sebou pomohl, aby jí odtáhl od brány, za níž je smrt. To, co sám před šesti lety prožil v Brně, onen pocit bezmocnosti a vzteku, když viděl, jak dívka, do které se bezhlavě zamiloval a s níž plánoval strávit zbytek života, najednou pokukuje po jiném. A nejen pokukuje, ona s ním dokonce ležela! Tomáš tehdy málem zešílel. Zármutek a zklamání se tehdy přetavily v konflikt, který ho málem připravil o možnost studovat. Vzít pohrabáč na ředitele gymnázia, nadávat mu do zmetků a pokrytců, a ještě svůj vztek vykřičet na chodbách školy, to nemohlo skončit dobře. Ale Tomáše ani tehdy neopustilo ono záhadné štěstí, které ho provázelo od útlého mládí. Vyfasoval sice dispens, zákaz studia na všech školách v Rakousku, ale za pár týdnů už byl ve Vídni, na nejprestižnějším gymnáziu mocnářství.

„Láska je plná rozporů,“ pokračoval nadneseně. „V tom citu je natěsnáno tolik dobrého i zlého najednou, že se v tom vlastně člověk ani nemůže vyznat. K lásce patří oddanost, ale i majetnictví, ty největší naděje a touhy, ale také největší prohry a zoufalství. A pokud je člověk hloubavý, pak se prostý cit může změnit v naprosté peklo.“

Mladík nadšeně přikyvoval. Tomášova léčitelská sebedůvěra rostla.

„Filosof si tváří v tvář lásce nezbytně položí otázku: kdo mi dal právo vlastnit jakoukoliv jinou duši? Kdo mi dal právo vlastnit jakékoliv jiné tělo? Ne tak prostý člověk. Ten přijme bez rozmyslu rozkoš, která se nabízí. Ano. My, filosoficky založení lidé, musíme bohužel zvolat: Blaženi jsou ti, kteří skromné mysli jsou!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Císařův levoboček.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.