Dita Krausová v ševcárně v kibucu Giv’at Chajim, 1955

Dita Krausová

A DELAYED LIFE

Copyright © Edita Krausová, 2018

All rights reserved

Translation © 2018 by Dagmar Lieblová

ISBN  978-80-249-3725-0

Mé rodině

Dita Polachová, 1930

Část I
1929–1942

Proč jsem své vzpomínky nazvala

Odložený život?

Viděla jsem kdysi na plakátech, inzerujících nějaké divadelní představení, nalepenou bílou pásku, na které stálo: ODLOŽENO NA PŘÍŠTÍ TÝDEN PRO NEMOC HLAVNÍHO PŘEDSTAVITELE. Můj život byl také odložený, jenže ne na příští týden, ale na neurčito.

A proto můj život není tím pravým životem. Skutečný život ještě nezačal, zatím je to pouze jakási předmluva. Nemusí se brát příliš vážně, protože je to jen něco jako generální zkouška před premiérou. A kdosi se dívá zezadu, možná shora, a vynáší soud. Je to bytost, jež kontroluje a hodnotí mé chování. Možná, že není vně, ale uvnitř mne samotné. Mohla by to být má maminka? Nebo babička? Nevím. Je však neustále přítomna, nastavuje mi neviditelné zrcadlo.

Cítím její pochvalu či nelibost. Kladné hodnocení mi dělá dobře, z nelibosti se uvnitř svíjím, pokouším se potlačit hlodající svědomí nebo hledám sama pro sebe omluvy, ačkoli negativní pocity jsou nesmírně houževnaté a nedají se odehnat. Snažím se najít důvody, proč jsem učinila či řekla to, co můj „kontrolor“ odsuzuje, avšak zároveň vím, že se jen vymlouvám.

Ještě nevím, jak je to spojené s tím, že chápu svůj život jako odložený. Pokud si vzpomínám, vždycky jsem měla více na mysli, co bude zítra, než co prožívám v daném okamžiku. I dnes, když jsem na koncertě, myslím na návrat a na zítřejší program, a nikoli na hudbu, kterou jsem si přišla poslechnout. Když obědvám, myslím už na mytí nádobí, když si lehnu, plánuji, co musím udělat, až vstanu. Nikdy nic není zde a teď. Cítím, že mi uniká požitek ze současnosti. Existuje příliš mnoho kontrol, nikdy nejsem v naprosté pohodě, nikdy necítím úplné uvolnění. Vždy je přítomen „pozorovatel“, který mě neustále posuzuje. Svůj život jsem začala odkládat již v raném věku. Jak jsem ho „odkládala“? Bylo to neurčité odsouvání, odložené uspokojení, či lépe řečeno, přijala jsem trpkou skutečnost, že nedostanu to, co chci, určitě ne hned a možná že nikdy. Že musím trpělivě čekat, zda třeba nedojde ke splnění později. Nebo vůbec ne. Možná, že když naději pozdržím a nebudu na ni myslet, jednoho dne se třeba změní v pravdu. Někde v hloubi duše jsem věřila, že se kruh uzavře a věci se přeskupí do správného sledu. Vše zaujme své normální místo.

Jen musím počkat.

Avšak nějakým podivným způsobem vytvořily tyto odložené pasáže mého života prázdná místa, mezery, takže mozaika mého života má prázdná místa, kde obraz zůstává nedokončený.

Existuje mnoho takových mezer. Jak je zaplním? Dobíhá čas, kdo ví, jak dlouho budu ještě žít. Jsem už babičkou čtyř vnoučat a prababičkou čtyř pravnoučat. Většina mých příbuzných a přátel z předválečných let už nežije a nemůže mi mé dotazy zodpovědět. Pokusím se sesbírat a sepsat alespoň fragmenty, třeba se vynoří nástin, jenž zaplní holá místa mozaiky.

První vzpomínky

Mé nejranější vzpomínky se vynořují z prázdna nicoty, která předchází vědomé paměti. Připomínají obraz, jenž se na okamžik zableskne na plátně a opět zmizí v temnotě. Leč každý z těchto prchavých obrázků je plný emocí.

V lékařčině ordinaci si vybavuji dětskou váhu na stole, pokrytém voskovaným plátnem. Jsem nahá, kov je tvrdý a studí mě do zad. Mohl mi být rok a půl, možná dva roky. Maminka a lékařka v bílém plášti stojí nade mnou. Nebojím se, protože se usmívají.

Naší dětskou lékařkou byla MUDr. Desensyová. Pamatuji si zejména pozdější návštěvy, kdy mi pokládala dlaň na hruď, poklepávala na ni prostředníkem a pak poslouchala, jak dýchám s uchem přitisknutým k tělu. Její ordinace byla spojena se soukromým bytem hnědými, čalouněnými koženými dveřmi s mosaznými knoflíky.

Někdy se maminka zdržela, aby si s lékařkou promluvila, a mě poslaly těmi dveřmi, které se pohybovaly i přes svou mohutnost překvapivě snadno a tiše, do bytu vedle, abych si tam hrála s její dcerou Lucy. Lucy byla asi tak stará jako já. Mně se však nelíbila, byla s ní nuda.

Jiná vzpomínka. Je noc a já stojím vyděšená ve své postýlce a pláču. Musela jsem být ještě hodně malá, protože se držím oběma rukama za tyč s ochrannou sítí. Maminka a naše pomocnice Mitzi jsou u mne, snaží se mě uklidnit. Já se však nemohu utišit, protože před chvilkou se protáhla zdí ruka a chtěla mě uchopit. Maminka mě bere do náručí a nese mě na druhou stranu zdi, do koupelny, aby mi ukázala, že ve zdi není žádná díra. Obě, ona i Mitzi, mi říkají, že žádná ruka nemůže sáhnout skrz pevnou zeď. Ale ony nevědí, neviděly tu ruku. Já ano. Když přestanu plakat, uloží mě zpátky do postýlky a věří, že mě přesvědčily. Přikryjí mě a zhasnou. Leč hrůza zůstává a po mnoho týdnů mohu usnout jen tehdy, když je postýlka odstavená ode zdi.

Ze tmy nevědomosti se vynořuje další výjev. Je velice znepokojivý. Jsem ve vaně a maminka sedí na jejím okraji. Najednou vidím, že jí z očí tiše kanou slzy. Maminka bez hlesu pláče. Vyděsí mě to a začínám také plakat. „Co jsem udělala? Co jsem udělala?“ Ona však jen zavrtí hlavou a neodpovídá. Nevím, proč maminka plakala. Ublížil jí někdo? Byla to má vina? Zlobila jsem? Nic mě nenapadá. I nyní, když si tu událost připomínám, pociťuji smutek, vinu a bolest.

Strýc Hugo

Maminčino dívčí jméno bylo Liesl Adlerová. Měla bratra jménem Hugo, jenž byl o deset let starší. Jejich matka zemřela, když byla Liesl nemluvně, a její otec, soudce, se znovu oženil. Maminka mi vyprávěla, že macecha byla slušná a svědomitá, ale chyběla jí vřelost a mateřská láska. Dědečka Adlera si nepamatuji, zemřel krátce poté, co jsem se narodila. Hugo se také stal soudcem. Byl ženatý, ale děti neměl. Viděla jsem ho jen dvakrát v životě.

Když mi bylo asi šest nebo sedm let, maminka a já jsme se zastavily na dva či tři dny v Brně při naší cestě do Tater. Z té návštěvy si živě pamatuji dvě události. Maminka se rozplakala, když jsme vstoupily do Hugova bytu. Hugo totiž zůstal v bytě, kde bydleli, i poté, co se moje maminka vdala. Byl to domov, kde vyrůstala, se stále stejným nábytkem, který vyvolal staré vzpomínky.

Druhý výjev je u soudu. Hugo má na sobě fialový soudcovský talár a předsedá líčení, my sedíme v soudní síni vzadu. Když to skončilo a strýc nás provázel chodbou k východu soudní budovy, maminka poznamenala, že to nebylo vzrušující, ale klidné a tiché líčení. Hugo řekl: „Nezabývám se rozvody, proto jsou mé procesy nudné.“

Žížala

Rodiče se přestěhovali z rodného Brna brzy poté, co se vzali. Pronajali si malý byt v přízemí jedné vily. Byla tam zahrada s trávníkem, květinovými záhony a keři angreštů podél plotu. Směla jsem si plody natrhat, ale neměla jsem je ráda, protože byly chlupaté a kyselé. Majitel vily, pan Hackenberg, byl přítel a stranický kolega mého dědečka Johanna.

Hackenbergovi měli obrovského ovčáckého psa jménem Putzi, který byl tak krotký, že jsem mu mohla jezdit na zádech. Na jednom snímku jsem asi dvouletá, nahatá, stojím vedle toho psa a oba jsme přibližně stejně velcí. Jediný syn domácího, Dori, už studoval, takže jsem tam kromě psa neměla nikoho, s kým bych si hrála, když se dospělí bavili.

Vzpomínám si, jak jednoho dne pan Hackenberg a maminka seděli v zahradě na lavičce a já jsem si hrála na písku. Hrabala jsem oběma rukama a stavěla tunel. Najednou vylezla z díry proti mně nějaká děsivá, růžová, slizká a kroutící se věc. Křičela jsem hrůzou a utíkala do maminčiny ochranné náruče. Když pochopila, co mě vyděsilo, propukla ve smích. Pan Hackenberg se smál taky. Připadala jsem si zahanbená, pokořená. Jak se můžou smát, když jsem se tak vyděsila? Maminka a pan Hackenberg jsou spojenci a posmívají se mi. Cítila jsem se zklamaná a nepochopená. Jak jsem mohla vědět, že to je neškodná žížala? Bylo to prvně v životě, co jsem uviděla tak příšerného tvora.

Mitzi

Byly mi asi tři nebo čtyři roky, když jsme se stěhovali do jiného bytu v Praze-Holešovicích. Naše pomocnice v domácnosti se jmenovala Mitzi. V dnešní době mají služebnou, která s nimi bydlí, jen bohatí lidé, ale v předválečné Evropě to bylo běžné. Většinou šestnáctileté až osmnáctileté dcery chudých venkovanů přicházely do města, aby si našly zaměstnání, naučily se vařit a správně se chovat, a když měly štěstí, vdaly se tady. Obývaly pokojíček pro služebnou, který býval skoro v každém bytě, dostávaly malý plat a měly jedno odpoledne a jeden večer v týdnu volno. Často nezůstávaly dlouho. Buď byly moc hloupé, nebo kradly, některé otěhotněly a musely být propuštěny.

Maminku těšilo, že důvodem, proč nás Mitzi opustila, bylo to, že se chystala vdát. Jejím manželem byl švec, který měl krám za rohem na hlavní ulici, poblíž zastávky tramvaje číslo 6. Brzy poté, co se vdala, mě Mitzi pozvala v neděli na snídani. Směla jsem jít sama, protože v neděli ráno byly ulice téměř prázdné. Byla jsem hrdá, že tam mohu jít bez doprovodu. Mitzi a její manžel bydleli za krámem v místnosti, kde to vonělo lepem a kůží. Krám byl zavřený a Mitzi udělala všechno, abych se cítila jako vážený host. Naservírovala mi veliký kus bábovky, stejné, jakou pekla obvykle maminka, ale její chutnala nějak slavnostněji. Byla jsem šťastná a pyšná, že se se mnou jedná jako s dospělou.

Takových snídaní bylo ještě víc, byly však stále vzácnější a po nějaké době se Mitzi a její švec odstěhovali. Myslím, že zavřeli krám, protože je nemohl uživit. Už jsme o Mitzi nikdy neslyšeli. Když byla Mitzi ještě u nás, jely jsme jednou s maminkou na prázdniny do její rodné vesnice. Bylo to na Šumavě, v oblasti, kde se mluvilo německy. Na pár dní tam Mitzi zůstala s námi. Pak se vrátila do Prahy, aby dohlédla na malíře, kteří během naší nepřítomnosti malovali byt. Pamatuji si to, protože když jsme se vrátily domů, všechno vonělo čerstvou barvou a nově navoskovanými parketami.

Za chalupou, kde jsme bydlely, tekla mělká řeka. Několik místních dětí a já stojíme po kolena ve vodě. Proudící voda je křišťálově čistá a my sbíráme zlato. Ano, pravé zlato. Zrníčka nejsou větší než maková semínka, ale září v průhledné vodě mezi oblázky. Držíme je v dlaních, kde si s nimi pohrává sluníčko. Je to vzrušující.

Když dnes vidím film o zlaté horečce, vzpomínám, jak jsem i já byla zlatokopem.

První setkání se smrtí

V té vesnici jsem se poprvé seznámila se smrtí.

Na úpatí kopce tam po druhém břehu řeky vedla silnice. Na ní ležel kůň, hlava a krk mu visely do svahu. Za koněm byl převrácený vůz. Kůň se nehýbal. Stála jsem tam a dlouho se dívala. Čekala jsem, až kůň vstane. Kolem se shromáždilo několik dalších lidí. Také čekali. Avšak kůň se nehýbal a já jsem si s hrůzou začínala uvědomovat děsivou skutečnost, že zvíře už nikdy nevstane, že je mrtvé. Moc mě to rozrušilo a vylekalo. Leč spolu s ostatními objevy, které jsem udělala později v životě, to nebylo, jako bych se setkala s novým jevem, ale spíš jako kdyby se nějaký poznatek, jenž ve mně dřímal, vynořil na světlo vědomí. Byl to první náznak toho, že svět není takové jasné a šťastné místo, jakým se dosud zdál být.

Mé následující setkání se smrtí se událo o několik let později, když jsem chodila do třetí třídy. Jednou ráno jsem blízko školy U Studánky spatřila chumel dětí namačkaný u plotu kolem školního dvora. Za plotem byl prudký sráz a pod ním vedla železnice. Na kolejích ležela osoba; někdo mrtvý, vypadající spíš jako hromada šatů než jako tělo. Děti hleděly dolů, tiše a bez hnutí. Byl to okamžik hlubokého smutku. Věděla jsem, že to je sebevražda. Někdo, kdo už nechce žít, skočil pod vlak. To místo mi v paměti zůstalo navždy spojené s tragédií. Když jsem se po skoro šedesáti letech ocitla blízko mé staré školy, táhlo mě to na stejné místo u plotu, jako by tam ta ubohá postava měla stále ležet.

Lori

Častou návštěvou bývala u nás doma teta Lori (babiččina vzdálená příbuzná), kterou jsem měla moc ráda. Nosila mi vždycky hezké dárky. Nebyla vdaná a neměla děti, ale přesně věděla, co potěší malou holčičku.

Jednou mi přinesla plyšového jezevčíka. Říkala jsem mu Valdy. Byl černý, měkoučký a měl červený kožený obojek a řemínek.

„Vodila“ jsem ho za sebou stejným způsobem, jako jsem to viděla u lidí s opravdovými psy.

Jednou jsem seděla se svým pejskem před naším domem na stoličce a potřebovala jít dovnitř. Uvázala jsem vodítko na mříž u okna do sklepa a řekla jsem Valdymu, aby byl hodný a počkal na mne. Vídávala jsem psy uvázané u sloupku před obchody čekat na své pány.

Když jsem se vrátila, byl pryč. Byla jsem hrozně nešťastná. Nemohla jsem pochopit, že někdo může být tak zlý a krutý a vzít mi mého pejska. Hořce jsem plakala bolestí a zklamáním, že už Valdyho nikdy neuvidím.

Maře

Zatímco Mitzi pocházela z německy mluvícího pohraničí, naše druhá služebná Marie byla z české vesnice. Moji rodiče byli vzdělaní v německém jazyce jako většina Židů v tehdejším Brně. Česky mluvili dobře, ale můj perfekcionistický tatínek nechtěl, abych pochytila jeho příležitostné nepřesnosti. Tak se rozhodl zaměstnat české děvče, od kterého bych se naučila domácí akcent. Potkala jsem Marii na schodech ten den, kdy se přišla představit. Letěla po schodech dolů s vlajícím pláštěm za sebou. Naše zraky se setkaly a já jsem se do ní zamilovala. Nevěděla jsem, že jde z našeho bytu, ale když za několik dní přišla, aby u nás bydlela, byla jsem velice šťastná. Mohlo jí být asi tak šestnáct, byla velice hezká a plná smíchu a života. Měla mě také ráda a já jsem radši chodila na procházky s ní než s rodiči. Vzpomínám si, jak mi vyprávěla o svém předchozím zaměstnavateli, kde na ni byli moc přísní. Ukázala mi jejich dům a vyprávěla mi o panovačné paní Brodové. Představovala jsem si ji jako macechu-čarodějnici z pohádky o Sněhurce.

Jméno Marie se mi zdálo cizí, hledala jsem, jak bych jí říkala. Zkusila jsem Mařena, ale na to řekla, že to nemá ráda. Tak jsem to zkrátila na Maře, a když jsem viděla, že proti tomu nic nemá, zůstala po celá léta „naše Maře“. Ale když jsem na ni byla naštvaná, třeba když mi nedovolila skákat na posteli rodičů, tak jsem na ni křikla: „Ty Mařeno!“

Maře a já jsme se spolu spikly. Maminka by mi nikdy nekoupila obarvenou limonádu nebo eskymo od pouličních prodavačů, Maře se po tom mohla utlouct a někdy nás pohostila obě. Zaplatila vše ze své peněženky a zapřísahala mě, abych si to nechala pro sebe.

Náš byt měl dva velké pokoje a jeden malý. Ten malý byl můj, ty druhé dva byly ložnice rodičů a obývací pokoj s kulatým jídelním stolem uprostřed. Naše Maře proto trávila noc v kuchyni na rozkládací posteli, kterou každé ráno složila a schovala za záclonu. V kuchyni měla vlastní skříň se zrcadlem uvnitř. Stávala za otevřenými dveřmi skříně, když se strojila, než si vyšla ve svém volném odpoledni.

Jednou jsem se vplížila za ní a uviděla její ňadra. Řekla jsem:

„Máš větší brunslíky než moje maminka.“ Vypukla ve smích, a když to zopakovala mamince, rozesmála ji také. Slovo brunslíky nemělo žádný význam, musela jsem si ho vymyslet nebo zkomolit z nějakého jiného slova. Od té doby se však toto slovo stalo v naší rodině oficiálním výrazem pro onu část ženské anatomie.

Maře neměla těžkou práci. Parkety na podlaze byly pokryté koberci, které se musely vysávat, jednou za čas bylo potřeba umýt dvojitě zasklená okna a naleštit kamennou podlahu v kuchyni.

Bydleli jsme v nové budově s neslýchanými novotami, o nichž se mluvilo po celém městě – v „elektrickém domě“. Jednou z věcí, které udivovaly návštěvníky, byla automatizovaná prádelna v suterénu. Protože v každém ze dvou křídel našeho domu bylo šestnáct bytů, museli jsme si praní zamlouvat několik dní předem u domovníka.

Nesmírně ráda jsem doprovázela Maře, když vezla dva velké koše plné prádla výtahem dolů. Vzduch v suterénu byl suchý, teplý a voněl mýdlem. Dva obrovské bubny praček se tu otáčely s tichým hučením. Byly tam také dvě horkovzdušné sušárny a těšila jsem se na zvonek, který oznamoval konec sušení. Maře spustila kladky, sundala naškrobená prostěradla a protočila je žehlicím mandlem. Do čtvrtého patra jsme pak jely s krásně složeným a vonícím ložním prádlem.

Jídlo

Ráno mě budíval zvuk kávového mlýnku. Maminka kupovala každý týden sto gramů čerstvě pražené kávy. Pila jsem ke snídani také kávu, ale byl to jeden díl kávy a tři díly mléka. Maře zatím natřásala polštáře a přikrývky a dávala je vyvětrat do otevřeného okna.

Po snídani jsme s maminkou chodívaly na nákup. Nejdřív jsme zašly k řezníkovi a koupily maso k obědu, pak do mlékárny pro mléko a máslo. Vždycky jsem maminku prosila, aby mě vzala do cukrárny k Pilařům. To se však stávalo jen zřídka, protože jsme musely šetřit. Obchod měl ode zdi ke zdi koberec a báječně voněl čokoládou a vanilkou. Věděla jsem, že si mohu vybrat dva kousky. Obvykle jsem si poručila „indiánka“ s čokoládou a bezé, obojí naplněné šlehačkou. Pan Pilař měl hnědý trojúhelníkový látkový pytlík s bílou trubičkou na konci, ze kterého vymačkal spirálu čerstvé šlehačky. Položil ty dva křehké kousky na papírový tácek a opatrně je zabalil, aby se nepomačkaly. Maminka mě nechala balíček nést, ale sníst jsem vše směla až po obědě, aby se mi nezkazila chuť k jídlu.

S jídlem jsem totiž měla problémy. Co jsem neměla ráda, to jsem prostě nejedla. A protože jsem byla hubená, snažila se do mne rodina dostat něco zdravého. Když mi v kávě plaval sebemenší kousíček škraloupu, zvedal se mi žaludek. Maso muselo být naprosto libové, bez stopy tuku, jinak jsem na talíři všechno nechala (i když maminka ten odporný kousek odstranila). Zkoušela různé výchovné metody. Vyprávěla mi, že miliony dětí na celém světě hladoví a že by byly šťastné, kdyby dostaly takové dobré jídlo jako já. Pozvala na oběd některou z mých kamarádek, abych viděla, jak jiné děti pořádně jedí. Každý den jsem musela spolknout lžičku ohavně páchnoucího rybího tuku, abych nedostala křivici. Nic nepomáhalo. Nakonec to maminka vzdala a vařila pro mě zvlášť; špagety s parmezánem nebo řízek s hranolky.

Jednou dostali rodiče skvělý nápad. Sociálně demokratické mládežnické hnutí posílalo děti svých členů na zimní prázdniny do Jizerských hor. Zájezd byl určen dětem školního věku, zatímco mně bylo teprve pět a chodila jsem do mateřské školky. Jedna z doprovázejících dospělých však byla Gisela, naše přítelkyně a sousedka, tak mě přijali a svěřili do její péče. Všechny děti byly starší než já, ale mně to nevadilo. Chodili jsme sáňkovat a lyžovat a bavilo nás hrát si ve venkovském hotelu, kde jsme byli ubytováni.

Personál byl asi předem varován o mých problémech s jídlem. Vidím se, jak sedím v jídelně, přede mnou talíř s něčím nedefinovatelným a podezřelým. Ani jsem se toho nedotkla. Nikdo se nezlobil a směla jsem opustit stůl spolu s ostatními. Avšak při dalším jídle každý dostal něco jiného, kdežto na mém talíři byla ta věc, kterou jsem nechala v poledne stát. Zase jsem se toho nedotkla.

Příštího dne jsme se teple oblékli a vydali na výlet do lesa. Brodili jsme se hlubokým sněhem, až jsme přišli k potůčku. Byl celý zamrzlý, s malým otvorem uprostřed, kde bylo vidět proudící vodu. Přes potok vedla dřevěná lávka se zábradlím na jedné straně. Jeden za druhým jsme začali přecházet – a najednou si nic nepamatuji.

Probudila jsem se ve veliké, neznámé posteli, přikrytá obrovskou peřinou. Kolem stálo několik dospělých a nade mnou se skláněla Gisela. Nechápala jsem, co se to děje. Později mi děti vzrušeně vyprávěly, že jsem uprostřed můstku přes potok omdlela a že mě v bezvědomí donesli nazpátek. Dostala jsem čaj a něco dobrého k jídlu a stala se středem pozornosti všech.

Po zbytek báječných prázdnin se mne už nikdo nepokoušel nutit, abych jedla to, co nemám ráda. Můj problém s jídlem zůstal stejný jako dřív…

Když jsme se vrátily z nákupu, začala maminka s Maře vařit. Dneska nechápu, co ty dvě dělaly v kuchyni nejméně dvě hodiny každé dopoledne. Na elektrickém sporáku tam vždycky stálo několik hrnců, z nichž unikala pára, obě ženy s rozpálenými obličeji v zástěrách míchaly, krájely či loupaly. Někdy dělaly nudle. Těsto se vyválelo na tenké pláty, jež se na bílém ubrusu sušily po všech stolech a postelích v bytě. Později se krájely na tenoučké nudličky do polévky, na širší nudle a také na malé čtverečky na báječné „šunkofleky“. Maminka připravovala jeden pokrm ze širokých nudlí, posypaných cukrem a mákem nebo skořicí, který jsem měla moc ráda.

V létě maminka dělala zavařeniny a džemy na zimu. Meruňky, jahody či třešně se vařily s cukrem a potom plnily do sklenic s pevnými víčky. Postupně se dávaly do obrovského hrnce s teploměrem uprostřed. Po vychladnutí napsala maminka na nálepky datum a sklenice skladovala v řadách na poličkách ve spíži. Na podzim, když dozrály švestky, vyráběla báječná povidla, která se používala jako náplň do knedlíků nebo buchet.

V den velkého prádla byl oběd jednoduchý. Často byl „buřtguláš“ z brambor a kostek salámu s omáčkou. Avšak nejobvyklejším jídlem bylo dušené maso, jež měl tatínek obzvlášť moc rád. Maminka mu vždycky porci schovala a on si pak večer namáčel do omáčky kousky chleba. Co jsem milovala nejvíc, byl moučník, který maminka občas dělávala na neděli, zejména když měl přijít na oběd tatínkův mladší bratr Ernst Benjamin. Byly to dukátové buchtičky polité horkou, lahodnou vanilkovou omáčkou.

Jídla se podávala u zeleného oválného stolu v mém pokojíčku. Kuchyň byla na stůl a židle moc úzká. Bývalo velice nezvyklé, aby služebná seděla u stolu s rodinou, ale když Maře přinesla polévkovou mísu, sedla si a jedla s námi. Protože byli moji rodiče socialisté, věřili v odstranění třídních rozdílů. Maře byla zaměstnanec, avšak nikdy se s ní nejednalo jako s podřízenou osobou.

Po obědě Maře myla nádobí a maminka si šla lehnout na pohovku do ložnice a vykouřit cigaretu. Obvykle jsem si klekla blízko ní a prosila ji, aby nechala „dlouhý popel“. Držela cigaretu velmi opatrně nad popelníkem položeným na břiše, popel neoklepávala a nechávala ho delší a delší, až si skoro spálila prsty. Když nakonec spadl, vždycky jsem vzdychla zklamáním.

Procházky s maminkou

Maminka vždy odpočívala jenom chvilku a pak jsme šly do parku. Nedaleko našeho bytu byly dva parky. Jeden se jmenoval Stromovka, druhý Letná. Letná byla trochu dál a byla menší, zatímco Stromovka, dřívější Královská obora, se rozkládala až k Vltavě. Stál tam jakýsi mostek z řady malých člunů s plochým dnem uvázaných k sobě, po němž jsem moc ráda chodila, protože se pohupoval na vlnách. Na druhém břehu byla pražská zoologická zahrada. V obou parcích byla dětská hřiště s pískovišti, ale já jsem dávala přednost Letné, zatímco maminka chtěla vždycky jít do Stromovky. Je pravda, že ve Stromovce byly rybníčky s kachnami a ochmýřenými kachňátky, jež usilovně plavala za svými maminkami a tvořila na hladině písmeno V. Bylo možné je krmit kousky starých rohlíků. Také tam byla spousta hnědých veverek, které nám poskakovaly docela blízko u nohou. Maminka někdy koupila za korunu burské oříšky od člověka, jenž nosil na popruhu kolem krku jakýsi podnos s kornouty vyrobenými z novin. Směla jsem se o oříšky podělit s veverkou. Zůstala sedět na zadních nožičkách, oříšek držela v malinkých pacičkách a jemně ho ohryzávala dvěma dlouhými předními zoubky. Někdy ale pelášila pryč a zahrabala si oříšek na zimu. Moc ráda jsem pozorovala ta malá stvoření s chundelatým ocasem, který se vlnil jako dvojitý oblouk.

Maminka měla ráda Stromovku kvůli nádherné Růžové zahradě s řadami růží všech možných barev a tvarů. Některé růže se téměř plazily po zemi, jiné visely v girlandách nebo se vinuly po mřížoví. Ale mě to nudilo. Chtěla jsem chodit na Letnou, kde jsem znala několik dětí a kde jeden muž prodával balonky. Maminka mi dokonce balonek koupila. Jak jsem ho však přendávala z jedné ruky do druhé, vyklouzl mi a uletěl do nebe. Čekala jsem, že zase spadne, jako všechno, co člověk hodí vzhůru, a byla jsem v slzách téměř bez sebe, když se mi nový balonek nevrátil.

Děti, které si hrávaly v parku na Letné, byly dobře oblečené. Některé doprovázely guvernantky s tmavomodrým závojem splývajícím jim na záda. Několik jich mělo lesklé, kovové koloběžky s gumovými pneumatikami, kdežto moje koloběžka byla laciný dřevěný model s kodrcavými kolečky. Maminka ji dostala darem v konzumu, kam chodila nakupovat, za to, že byla věrná klientka. Tu a tam jsem si mohla takový kovový zázrak vypůjčit, zejména od jedné holčičky s lokýnkami jako Shirley Temple. Nechala mě sjet dvakrát po cestičce z kopce, což bylo nejlepší, protože jsem mohla jen stát a řídit, a nemusela jsem se odrážet nohou.

Když měla maminka něco jiného na práci, brala mě do parku Maře. To bylo zábavnější, protože Maře mě nevychovávala. Byla sama ještě jako trochu velké dítě.

Na cestě do Stromovky jsme často vídaly Bezrukého Frantíka, invalidu sedícího na vozíku s nízkými kolečky, jenž si vydělával tím, že předváděl své umění psát na psacím stroji prsty u nohou. Byl známým zjevem v ulicích Prahy. Lidé se kolem něj shromažďovali a házeli mu do klobouku mince. Pohled na trpící lidi nebo zvířata mi však vždycky působil bodavou bolest.

Jednou jsme se s Maře vracely z parku a potkaly nějakou paní s dívkou asi mého věku, která měla ruku v sádře. Vypadalo to, jako by jí ruka končila u lokte a ten pahýl měla místo ní. Nikdy jsem nic takového neviděla a s hrůzou jsem se zeptala, co to je. V záblesku inspirace Maře odpověděla: „To se jí stalo, protože se dloubala v nose.“ Věděla jsem o svém zlozvyku a byla jsem zděšená. Pokoušela jsem se to nedělat, ale nemohla jsem překonat své nutkání. Prst mi lezl do nosu proti mé vůli. Od toho dne jsem to však dokázala dělat jenom, když jsem si myslela, že mě nikdo nevidí.

Bohatí spolužáci

Moji rodiče nebyli bohatí. Popsala bych je jako střední třídu. Když jsem byla malá, třídní rozdíly jsem si neuvědomovala. Rodiny, které jsem znala, žily většinou stejně jako ta naše. Později, v první třídě, jsem poznala bohatého chlapce. Jmenoval se Fredy Petschek. Fredyho přivážel každé ráno do školy řidič autem a v poledne na něj znovu před vchodem auto čekalo.

Fredy bydlel ve velké vile s parkem obklopeným vysokou cihlovou zdí. Jeho otec vlastnil uhelné doly a banky. Jedna banka byl obrovský palác ve středu města. Později se stal notoricky známým, když ho němečtí okupanti změnili na ústředí gestapa.

Malý Fredy byl hubené dítě s hlavou trochu na stranu. Obyčejně si zapomněl sundat pytlík se svačinou kolem krku a nosil ho celé dopoledne. Děti ve třídě se mu často posmívaly, protože chodil legračně s koleny blízko u sebe. On si toho však nevšímal, nebo mu to bylo jedno, jako by byl duchem nepřítomný. Neustále se dloubal v nose. Jednou nám prvňáčkům řekli, abychom si dali vzájemně malý dárek. Už si nepamatuji při jaké příležitosti. Jeden z kluků dal Fredymu velký balík. Když ho rozbalil, našel menší krabičku a v ní ještě menší a tak dále, až v té poslední objevil malinký dárek. Bylo to párátko s vatou na konci. „Aby ti pomohlo dloubat se v nose,“ vysvětloval malý vtipálek.

Fredyho maminka byla krásná dáma, kterou jsme párkrát zahlédli v autě. Zaslechla jsem, jak si dospělí vyprávěli, že se tak bojí bacilů, že když si jde kupovat látku na šaty, bere s sebou služebnou, aby ta ohmatala látku místo ní, aby se něčím nenakazila. Jiné bohaté dítě byla má spolužačka Annemarie Brösslerová. K narozeninám jí rodiče uspořádali oslavu s báječnými sladkostmi a zmrzlinami a každá z nás holčiček dostala dárek. Oslavu řídila guvernantka, a když jsme se Annemarie ptaly, kde má maminku, řekla, že někde doma. To mě překvapilo, ale Annemarie nám řekla, že mají osm pokojů a že často neví, ve kterém zrovna maminka je. Annemarii jsem záviděla. Ne však mnoho pokojů či knih a hraček, ale protože měla staršího bratra. Byla jediná, kdo měl z mých blízkých přítelkyň sourozence. Ostatní děvčata – Raja, Gerta a Anita – byla jedináčky jako já. Annemariin bratr byl hezký, sbíral známky a jezdil na kole. Tolik jsem ho obdivovala.

Přála jsem si, abych měla také takového velkého bratra.

Chudák Annemarie. Když Němci začali deportovat Židy, ona a její rodina byli posláni do Lodže jedním z prvních transportů z Prahy. Už jsem o ní nikdy neslyšela. Před jejich odjezdem jsem se s ní přišla rozloučit. Ukázala na knížky, jež jsem si od ní půjčovala, a řekla: „Vezmi si jich, kolik chceš. Zůstanou tady.“

Vzala jsem si jednu, hloupý a sentimentální dívčí románek, který jsem už četla. Avšak už když jsem si ji brala, věděla jsem, že ji budu muset také zanechat doma spolu se svými vlastními knížkami a hračkami, až i my budeme na řadě do transportu.

Anita

Nebydleli jsme v „elektrickém domě“ dlouho, když jsem jednou spatřila před vchodem velký stěhovací vůz. Dělníci nosili do budovy nábytek, řídila je při tom nějaká dáma. Když mě uviděla, zeptala se, jestli tady bydlím, jak se jmenuji a jak jsem stará. Pak řekla, že má také dcerku v mém věku a že se musíme spřátelit. A skutečně, její dcera Anita Steinerová se stala mou kamarádkou na mnoho let. Náš vztah byl však zvláštní a nerovný. Anita byla mnohem větší než já, i když byla jen o šest měsíců starší. Byla to vždycky ona, kdo rozhodoval, na co si budeme hrát, a někdy měla podivné nápady.

Steinerovi bydleli v druhém poschodí, dvě patra pod námi. Anitina maminka, Hilda, mě měla moc ráda. Říkala mi „špuntík“. Výhodou bylo, že Anita bydlela ve stejném domě jako já. Mé ostatní kamarádky – Gerta a Raja –, se kterými jsem si hrála raději, bydlely o několik ulic dál.

Jednoho dne Anita naplánovala velký projekt: loutkové divadlo. Měla skládací jeviště s oponou vpředu a různé kulisy: les, pokoj na zámku s trůnem pro krále, ulici na vsi. Byla tam spousta loutek na šňůrkách – čarodějnice, krásná dívka, klaun, rytíř, královna a král. Anita rozhodla, že musíme pro její hru namalovat na lepenku jinou kulisu. Co to bylo za příběh, jsem se nikdy nedozvěděla. Měnila nápady každých pár dní a pokaždé jsme začaly připravovat nový soubor. Týdny jsme malovaly, šily loutkám šaty a připravovaly scénu. Představení se ale nikdy neuskutečnilo.

Když jsem se zeptala, o čem ta hra je, změnila předmět hovoru. Anita byla vedoucí a já neochotný, avšak poslušný učedník.

Jednou ji napadlo, že u ní musím zůstat přes noc. Nepožádala o dovolení a řekla, že to musíme udržet v tajnosti, že by to maminky jinak nedovolily. Přinesla polštáře a přikrývky do svého pokoje a rozložila je na zemi. Pak zamkla dveře. Když nastal čas jít spát, přišla pro mě Maře, ale Anita zašeptala, že budeme dělat, že už spíme a nebudeme odpovídat. Maře klepala na dveře, pak se k ní připojila Anitina maminka, a když to nepomáhalo, zavolaly mou maminku. Cítila jsem se hrozně, vůbec jsem netoužila spát na tvrdé podlaze v Anitině pokoji a z mé strany nebyl žádný důvod chovat se tak neposlušně. Ale poslechla jsem Anitiny instrukce a zůstala zticha. Nakonec ty tři paní nějak vstoupily do pokoje a Anita dostala záchvat vzteku. Já jsem byla odvedena domů, o dvě patra výš, cítila jsem se provinile a styděla se, protože jsem neuměla vysvětlit, proč jsme to udělaly.

Bez ohledu na podivné pojetí her byla Anita věrná kamarádka. Dokázala to později během německé okupace, kdy už jsme museli nosit žlutou hvězdu se slovem Jude a árijská populace měla zakázaný jakýkoli styk se Židy. Protože její tatínek, Bruno Steiner, byl Němec a její maminka Židovka, rodiče usoudili, že by bylo výhodné, aby Anita vstoupila do organizace BDM (Bund deutscher Mädel – Svaz německých dívek), sekce Hitlerjugend. Pan Steiner patřil k třímilionové německé menšině, jež žila v Čechách po staletí. Většina z nich v pohraničních oblastech, Sudetech. Pracoval v nějaké bance v Praze, a pokud vím, politicky se neangažoval.

Anita ke mně často chodila na návštěvu do našeho přeplněného pokoje ve Waldhauserově ulici číslo 6 a vyprávěla mi o tom, co dělají při setkáních BDM. Připomínalo to skauting. Vždycky s sebou přinesla něco, co jsme si my Židé už nemohli koupit – kousek čerstvého ovoce nebo nějaký med.

Po válce jsem Anitu několikrát navštívila. Vyprávěla mi, že maminka byla během posledních měsíců okupace deportována do Terezína a tatínek, jako manžel Židovky, byl internován v pracovním táboře. Anita zůstala sama v Praze a dělala si o rodiče nesmírné starosti. Když jsem ji navštívila v červenci 1945, byli už oba rodiče zpátky a ona se o ně starala jako kvočna. Paní Steinerová viděla, že po návratu z Bergen-Belsenu nemám nic na sebe, jen šaty, které jsem měla právě oblečené, a darovala mi pár punčoch a několik dalších věcí, jichž se mohla vzdát.

Jednoho dne jsem našla dveře jejich bytu zapečetěné policií. Neměla jsem ponětí, co se stalo, a šla jsem se zeptat dolů domovníka. Doufala jsem, že mi to snad vysvětlí. Řekl mi: „Copak nevíte proč? Byli to Němci a utekli dřív, než by je vyhnala vláda.“

Veškerá německá menšina byla toho roku odsunuta z Československa do Německa. Anita zmizela z mého života a už jsem o ní nikdy neslyšela.

Gerta

Mou opravdu blízkou kamarádkou byla Gerta. Neměla bratra, ale vlastnila dvoje krasobruslařské šaty, které jí maminka připravila na dobu, až jednou bude tančit na ledě. Oboje šaty měly kratičké sukýnky, jež se krásně vlnily, když dělala piruety. Jedny byly z tmavomodrého sametu, druhé vínové. Chodívaly jsme spolu bruslit na zimní stadion, několik zastávek tramvaje od naší ulice. Přes vlněné spodní prádlo jsem musela nosit tlusté kalhoty, pletenou čepici a rukavice s kožešinovou vložkou, které pak ztvrdly, jak byly zledovatělé od častých pádů. Ani Gerta nesměla nosit své tenké šatičky. I ona byla zabalená jako já do teplého oblečení. Její však bylo elegantnější než moje.

Gerta chodila na hodiny krasobruslení, aby se z ní stala druhá Sonja Henie, kterou její maminka obdivovala. Mezitím jsme si oblékaly sametové šaty u ní doma, kde jsme si skoro každé odpoledne hrály, tancovaly jsme na špičkách a broukaly si k tomu valčíky místo opravdové hudby. Nikdo z její ani z mé rodiny neměl rádio nebo gramofon. Někdy jsme si také hrály u mne doma, ale radši jsem chodila já k ní. Gertina maminka chápala touhu malých holek po krásných šatech, stuhách, šálách a střevících s vysokými podpatky. A já jsem milovala občerstvení, které nám připravovala – malou misku domácího tvarohu posypaného solí.

Gertin tatínek, pan Altschul, byl Žid, její maminka nikoli. Tenkrát to nemělo žádné důsledky, ale později, když Němci Židy pronásledovali, byla Gerta ušetřena transportu, neboť děti ze smíšených manželství, které nebyly registrovány jako Židé, nebyly deportované. Nicméně její tatínek zemřel v Malé pevnosti v Terezíně.

V mnoha ohledech jsem chtěla být jako Gerta. Ona se učila nejen krasobruslení, ale také anglicky – s jednou dámou, která ji brávala na procházky do parku, samozřejmě na Letnou, a mluvila s ní pouze anglicky. Když jsme se tam potkaly, nezastavila se. Šla dál a konverzovala se svou učitelkou.

Gerta a já jsme se rozhodly, že chceme vypadat jako sestry. Paní Altschulová proto navrhla mé mamince, že pro nás nechá u své švadleny ušít stejné šaty. Měla jsem pocit, že maminka moc nadšená není, asi měla jiný vkus než paní Altschulová, ale souhlasila. Každá z nás dostala dvoje šaty, z nichž jedny jsem zvlášť milovala. Byly ušité z ostře červené vlněné látky, s přiléhavým živůtkem, širokou sukní a bílým krajkovým límečkem. Moje maminka tehdy nemohla pochopit, proč mají takové teplé šaty krátké rukávy. Na léto byly šaty moc teplé, na zimu nepraktické. Také jsme šly s Gertou společně do Baťova obchodu s obuví, kde jsme dostaly stejné boty. Dva páry každá. Dva páry bot najednou! Na mě udělala ta neslýchaná extravagance takový dojem, že jsem na to nikdy nezapomněla. Už se to však nikdy nestalo. Má rozumná maminka nebyla ochotná vyhodit najednou dva páry bot, z nichž jsem samozřejmě dříve než za rok vyrostla.

My děvčata jsme chtěla, aby se naši rodiče stali stejně tak dobrými přáteli, jako jsme byly my dvě. Altschulovi byli více než ochotní a pozvali mé rodiče, aby s nimi u nich doma oslavili Silvestra. Gerta a já jsme připravovaly zábavu. Bylo nám tenkrát asi osm let. Nazkoušely jsme balet a po slavnostním jídle, které připravila Gertina maminka, jsme ho předvedly, oblečené do Gertiných krasobruslařských šatů, za doprovodu vlastního zpěvu. Rodiče seděli kolem stolu a tleskali, my jsme se hluboce ukláněly a posílaly polibky jako opravdické baletky. Potom pan Altschul, jenž byl obchodní cestující, vyprávěl několik vtipů. Jeden z nich byl nechutný. Mělo to co dělat s nějakým mužským, který spal v cizím domě a nemohl najít toaletu… Maminky si spolu ten večer povídaly, ale můj tatínek seděl prkenně a já jsem pociťovala jeho rozpaky nad nevhodnou společností. Konečně přišla půlnoc, připili jsme si na nový rok a šli jsme domů, k úlevě mých rodičů. Cítila jsem, že to nebyla moc povedená oslava.

Matějská pouť

Každý rok se koná v Praze matějská pouť, začínající koncem února na den sv. Matěje. Když jsem byla malá, měla své místo na ohromném kruhovém prostoru v Dejvicích, tehdy jedné z okrajových čtvrtí města. Byly tam kolotoče s bílými koňmi stojícími na zadních nohou, houpačky s lodičkami, v nichž se sedělo, avšak odvážnější mládež stála a rozhoupala loďku tak vysoko, až bylo tělo vodorovně se zemí. Byly tam střelnice, kde se mohlo vyhrát vycpané zvíře nebo sádrová figurka amora s červenými rty a modrými křídly. Stály tam vozíky s růžovou cukrovou vatou a lepivým tureckým medem.

Avšak nejzajímavější ze všeho byl vysoký řetízkový kolotoč. První kolo začínalo pomalu, sedačky se pohupovaly sem a tam. S každou otáčkou však rychlost stoupala. Odstředivá síla nás vytlačovala ven a já jsem cítila, že se mi zvedá žaludek. Mé obavy se změnily v tísnivou hrůzu a pak jsem se prostě odevzdala osudu. Když jsme zastavili, vyklouzla jsem na vratkých nohou z kovového sedátka a pokoušela se překonat nevolnost. Musela jsem být bledá, protože mě Maře začala utěšovat a řekla: „Tenhle kolotoč není tak zábavný, jak jsem si myslela. Už na něm nepojedeme.“ Já jsem ale začala hned protestovat, protože jsem si tu hrůzu nějakým způsobem užívala. Dodávala mi jakýsi dráždivý pocit v podbřišku.

Toho roku byli moji rodiče v době konání matějské pouti někde pryč. Maře a já jsme spaly ve veliké dvojité posteli rodičů. Ona na tatínkově straně a já jsem s červenozeleně proužkovaným lízátkem ve tvaru cigarety předstírala kouřící maminku. „Koukej, jak mám dlouhý popel,“ chlubila jsem se.

Rodiče

Můj tatínek se jmenoval Hans, česky Hanuš nebo Jan. Byl dost vysoký, s rovnými rameny a štíhlým tělem. Měl krátké, vlnité černé vlasy, židovský nos a šedozelené oči, stejné jako mám já, kterým maminka říkávala „tatínkovy oči“. Vždycky byl pečlivě oblečený, nehty dokonale čisté. Když si večer svlékal sako, vyndal z něho klíče, kapesní hřebínek a peněženku, položil vše na stůl a pak oblečení pečlivě složil na židli. Ve skříni byly uloženy naškrobené, snímatelné límce, uspořádané stejně jako stoh vyžehlených košil. Límec se měnil denně, košile každý druhý den. Dodnes vidím tatínka, jak stojí před zrcadlem a rozhoduje se, která vázanka se bude barvou hodit ke košili, a jak si bere čistý kapesník do náprsní kapsy. Postel je dosud neustlaná, protože Maře vejde do ložnice teprve po snídani a dá větrat přikrývky a polštáře na otevřené okno. Když jsem se vracela ze školky a později ze školy, byla už postel hladká a upravená, přikrytá béžovým přehozem, a ložnice voněla chladně a svěže.

Jednou jsme se šly s maminkou podívat, kde tatínek pracuje. Nasedly jsme do tramvaje a jely dlouho až na okraj města. Tam, na kopci nad Vltavou, stála impozantní budova se zelenou kopulí uprostřed – Ústav sociálního zabezpečení. Uvnitř, ve vysoké vstupní hale, byly dva úžasné výtahy bez dveří pohybující se pomalu bez zastávky – jeden nahoru a druhý dolů. Maminka řekla, že se jim říká páternoster (první slova katolické modlitby), protože se lidé báli s nimi jezdit a modlili se k Bohu za bezpečí. Já jsem měla také strach a s úzkostí jsem se jí ptala, co se stane, když v nejvyšším patře nevystoupíme. Obrátí se výtah a pojedeme dolů po hlavě?

Tatínkův úřad na mne udělal nesmírný dojem. Byla jsem pyšná, že je takový důležitý člověk: JUDr. Hans Polach, doktor práv. V Ústavu sociálního zabezpečení bránil zájmy dělníků. Jeho práce se shodovala s jeho politickými názory. Když skončil studia, byl praktikantem v právní kanceláři Ludwiga Czecha, jenž se později stal ministrem sociální péče v československé vládě a zemřel v Terezíně. Už tehdy se tatínek rozhodl, že si nezařídí soukromou praxi, protože by ho to mohlo zavazovat, aby obhajoval zločince, o nichž by věděl, že jsou vinni, a to by jeho svědomí nesneslo. Vybral si, že se stane zaměstnancem placeným státem, a proto nikdy nezbohatl jako mnoho jiných židovských právníků.

Nedaleko od tatínkova úřadu na březích Vltavy bylo místo, kam jsme se v létě chodili často koupat. Maminka a já jsme přijely tramvají a tatínek se k nám připojil odpoledne po práci. Byl tam trávník, kabiny na převlékání a dřevěná mola, z nichž plavci skákali do řeky. Pro děti a neplavce tam byly plovoucí ohrady s dřevěným chodníčkem a zábradlím. Plavčík byl také učitelem plavání. V ruce držel dlouhou tyč opřenou o zábradlí s lanem, zakončeným plátěným pásem, který měl žák kolem pasu. A plavčík monotónně skandoval: „A ráz a dva, a ráz a dva“, zatímco oběť prskající vodu se pokoušela pohybovat rukama a nohama podle rytmu.

Když jsme se převlékli do plavek, samozřejmě vlněných, protože umělé tkaniny ještě nebyly vynalezené, namazala nám maminka záda a ramena kakaovým máslem, opalovacím mlékem oné doby. Vypadalo jako veliká kostka hnědého mýdla a mělo velice osobitou vůni, kterou si pamatuji dodnes. Maminka a tatínek obvykle plavali na druhý břeh a zpátky, kdežto já jsem se brouzdala v mělkém bazénu.

Bylo to tam, kde jsem si ve věku asi tří nebo čtyř let uvědomila svou nahotu, tak jako Adam a Eva v ráji po svém pádu. Maminka mi svlékla šaty, aby mi oblékla plavky, a já jsem najednou pocítila, že mám odkrytý zadeček. Zahanbená jsem se rychle posadila na přikrývku a přikryla si rozkrok rukama. Prožila jsem jednu z oněch nevyhnutelných změn od nevinnosti k poučení. Od toho dne jsem nikdy mamince nedovolila, aby mě svlékala na veřejnosti.

Tatínek miloval knihy. Četl řecké a latinské klasiky, německou a francouzskou literaturu, avšak nejraději měl historii a zeměpis. Většinu svého volného času trávil čtením. Sedával na zelené pohovce pod stojací lampou. Panovalo kolem něj ticho, jako by ho obklopovala aura pohody. Pohyboval se tiše, zavíral i dveře potichu, a když odkládal šálek na talířek, neozvalo se ani cinknutí. S atlasem světa na klíně cestoval prstem po všech světadílech.

Maminka mi jednou vyprávěla, že když o svatební cestě projížděli vlakem Švýcarsko a Itálii, tatínek ukazoval na každou horu, kterou míjeli, zmiňoval její jméno a výšku, znal jméno a délku každé řeky a počet obyvatel měst, kde zastavovali. Až byla maminka před ostatními cestujícími v rozpacích, obávala se, že si myslí, že se tatínek vytahuje a je s ním otrava.

Tatínek mě také chtěl seznámit s dobrou literaturou, a když mi bylo asi deset let, rozhodl se, že bych si mohla přečíst Ibsenova Peera Gynta. Bylo to samozřejmě nad mé schopnosti a vůbec mě to nezajímalo.

Od té doby jsem se vyhýbala každé knížce, kterou mi tatínek doporučil. Myslela jsem si, že všechny musí být nudné nebo poučné. Ačkoli jsem měla knížku Podivuhodná cesta Nilse Holgerssona Švédskem, po několik let jsem ji nečetla, protože tatínek řekl, že to je pěkný příběh. Až když jsem ji konečně otevřela, protože jsem jednou neměla co číst, zaujala mě tak, že jsem ji neodložila, dokud jsem ji nedočetla, a pak jsem hned začala číst znovu od začátku.

Rodiče milovali hudbu a chodili často do opery nebo na koncerty. Oba hráli docela dobře na klavír a někdy hrávali čtyřručně, což jsem milovala. Kousky, které jsem měla nejraději, jsem svým předškolním rukopisem, hůlkovým písmem a se spoustou chyb, zaznamenala do zeleného notového sešitu. Mými oblíbenými skladbami byla Schubertova Serenáda a Píseň o růži, kterou chtěl zlý chlapec utrhnout, ale růže se bránila a píchla ho trnem do prstu.

V první světové válce sloužil tatínek jako voják. Byl odveden až ke konci války, když mu bylo osmnáct, hned po maturitní zkoušce. Na italské frontě byl zraněn. Pamatuji si čtyři důlky na každé straně jeho stehen. Jediná kulka prostřelila obě nohy, naštěstí na jedné noze před kostí a na druhé za kostí. Vždycky jsem tatínka prosila, aby mi vyprávěl, jak se zachránil.

Byl postřelený a krvácel ve chvíli, kdy se jeho jednotka stahovala. Nechali ho ležet na zemi, asi v domnění, že je mrtev. Musel být dlouho v bezvědomí. Když otevřel oči, viděl, že nad ním stojí dva italští vojáci. Když si všimli, že žije, chystali se ho zastřelit. V tom okamžiku si vzpomněl na latinu ze školy a zaprosil: „Aqua, aqua.“ Vojákům se ho zželelo a místo, aby ho zastřelili, dali mu vodu ze své polní láhve.

Dlouhé měsíce pak od něj rodiče neměli vůbec žádnou zprávu. Přišlo jim pouze oficiální oznámení, že se jejich syn pohřešuje. Stal se válečným zajatcem a ležel v lazaretu v Neapoli, kde viděl z okna Vesuv. Zprávu přímo od něj dostali teprve mnohem později.

Tento lístek nemám, ale mám řadu jiných, které tatínek psal z fronty svému strýci Adolfovi. Jsou vybledlé, psané inkoustovou tužkou, mají razítko „Feldpost“ a známku s portrétem císaře. Až po letech, když už jsem sama byla matkou, pochopila jsem tu hroznou starost, jakou museli mít má babička a můj dědeček, když nevěděli, jestli je jejich nejstarší syn naživu, nebo mrtvý.

Jak dobře vypadající pár tvořili moji rodiče. Hodili se k sobě i výškou. Maminka sice nebyla v pravém slova smyslu krásná, měla však jemnou pleť, dobré proporce a hezky tvarované nohy. Měla světle modré oči, nos možná trochu moc dlouhý a vyčnívaly jí přední zuby. To byl důvod, proč se na fotografiích nikdy neusmívá, až na jedinou, kterou fotograf stiskl, když nebyla připravená.

Kromě plavání vynikali tatínek a maminka i v dalších sportech. Chodili se mnou bruslit na Letnou na tenisové kurty, které se v zimě změnily na kluziště. Tatínek nosil zelené pumpky, jež končily přezkou pod koleny, větrovku a vlněné rukavice. Bruslil elegantně, pomalu a pravidelně, s rukou za zády, dokola kolem kluziště. Maminka měla pletenou čelenku, která jí přikrývala uši. Zábavnější bylo, když jsme šly s maminkou samy.

Tatínek byl příliš vážný a moc poučoval.

Oba byli také dobří lyžaři, avšak zvláště milovali horolezectví. V komoře našeho bytu byly uložené okované boty, krátké cepíny a lana, jež používali při svých horolezeckých výpravách do Alp. Podnikali dost namáhavé túry s horskými průvodci. Mám několik fotografií, na kterých sedí opálení na zasněženém vrcholku Matterhornu ve Švýcarsku.

Komora měla ještě jiný účel. Když jsem zlobila (dodnes nechápu, co jsem udělala, v mé paměti jsem byla hodné a poslušné dítě), zavřeli mě tam na tak dlouho, dokud jsem neprojevila lítost a neslíbila, že už budu hodná. Ve tmě jsem po hmatu našla okovanou botu. Na dveřích zevnitř byly až do výšky, kam jsem dosáhla, důlky od hřebů, jak jsem do nich s řevem a pláčem bušila.

Co jsem udělala špatného, že to vyžadovalo takový trest, si nevzpomínám. Možná, že to bylo, když jsem počůrala podlahu na toaletě. Viděla jsem kluky, jak čůrají vestoje, a chtěla jsem to dokázat také. Čas od času jsem zkoušela stát s rozkročenýma nohama nad mísou, byla jsem však moc malá, a i když jsem vystrkovala břicho dopředu, jak jsem mohla, všechno šlo na podlahu.

V souvislosti s toaletou mám také jinou vzpomínku. Mohlo mi být tak tři a půl roku, právě jsem postoupila z nočníku na sedátko dospělých, když jsem jednou večer sklouzla do mísy a skrčená s hlavou u kolen jsem nemohla ven. Maminka byla v obývacím pokoji a bavila se s přáteli. Slyšela jsem, jak si povídají. Volala jsem, jak jen jsem mohla nejhlasitěji.

„Maminko,“ prosila jsem, když mě vyzvedla, umyla, osušila a odnesla zpátky do postele, „neříkej hostům, že jsem spadla do záchodu.“

Se zatajeným dechem jsem naslouchala zvukům z obývacího pokoje. Chvilku tam bylo ticho a pak hlasitý výbuch smíchu. Pochopila jsem, že jim to pověděla. Cítila jsem se zahanbená a plakala jsem, dokud jsem neusnula.

Móda

Byt v „elektrickém domě“ v Praze-Holešovicích byl naším domovem od roku 1932, dokud nás z něj počátkem války v roce 1939 nevyhodili Němci. Byt si přesně pamatuji. V předsíni bylo několik dveří. Celoskleněné dveře se otevíraly do obývacího pokoje. Dalšími dveřmi se vešlo na lodžii, které jsme říkali „gonk“. Na jejím konci stála lednička, jež patřila k bytu. Ledničky byly tenkrát velmi vzácné. Kuchyně mívaly obvykle jen spíž, kde se skladovaly potraviny. Jedny dveře vedly k již zmíněné komoře. Z předsíně se šlo úzkou chodbou ke dveřím do kuchyně, do mého dětského pokoje a na toaletu. Do ložnice rodičů se chodilo přes koupelnu nebo skrz obývací pokoj. Pokoje měly velká dvojitá okna s černými stahovacími roletami.

U jedné stěny předsíně stála skříň na kabáty a klobouky. V horních poličkách skladovala maminka v létě všechny naše vlněné věci, pulovry, šály a rukavice. Každý kousek byl zabalený do novinového papíru s několika zrnky naftalínu proti molům. Byla jsem vždycky nadšená, když se na počátku zimy vše vybalovalo a dávalo vyvětrat, protože jsem od loňské zimy na toto oblečení úplně zapomněla. Z každé čepice a svetru jsem se radovala jako ze setkání s domněle ztraceným kamarádem.

Cítila jsem se stejně nadšená, jako když jsem si na jaře s prvním teplým dnem poprvé směla obléct podkolenky. V zimě jsem musela jako všechny ostatní děti nosit dlouhé, tlusté punčochy, teplý tmavě modrý kabát a kotníčkové boty. To byla krása mít na jaře obnažená kolena a k tomu lehounké střevíce.

Ach, ta léta dětství, kdy si neuvědomujeme plynutí času, kdy den je bez konce a léto trvá věčně. Jaká to byla radost dostat nové sandálky, když se staré přes zimu nějak zmenšily. Ve skříni se najednou objevily moje lehké, květované šaty a s nimi jedny, dvoje nové. Maminka je šila sama, často s babiččinou pomocí. Tehdy se můj dětský pokoj proměnil v krejčovskou dílnu a několik dní šily maminka s babičkou dětské šaty, ale také zástěry, pyžama a sukně. Maminka nastříhala látku podle papírového střihu a babička kousky ručně spíchla. Já jsem musela stát na židli a jejich čtyři ruce co chvilku popotáhly tady, píchly špendlík tam a občas jsem musela zvednout ruce. Nakonec kousek poodstoupily a řekly mi, abych se otočila doprava a pak doleva. Potom mi látku stáhly opatrně přes hlavu. Dávaly při tom pozor, aby mě špendlíky nepopíchaly. U okna stál šicí stroj, na kterém maminka oděvy šila. Musela šlapat, protože stroj neměl motorek.

Jednou jsem ji poprosila, aby mi ušila bílé šaty s krátkou sukénkou, jaké nosily mladé dámy, jež hrály tenis na kurtech v parku na Letné.

Maminka koupila látku, která ale nebyla úplně bílá. Měla barevné proužky a já jsem byla zklamaná. „Tohle nejsou opravdické šaty na tenis,“ stěžovala jsem si. Přesto se mi nakonec líbily.

Tenkrát se kabáty a obleky nekupovaly v konfekci, protože tam nebyly kvalitní a byly špatně vypracované. Chodilo se ke krejčímu a dávalo se šít na míru.

U nás v rodině to ale bylo jinak. Nejdřív jsme poslali dopis do Brna – strýčkovi Hansi Bassovi, jenž měl obchod s látkami a suknem a samozřejmě nám dal slevu. Za několik dní přišel balíček se vzorky látek té nejlepší kvality. Maminka, babička a tatínek (dědeček by se nikdy neuvolil, aby se zabýval tak banálními věcmi) si sedli okolo stolu, mezi prsty promnuli hnědé, šedé a černé vzorky a rozhodovali, která látka a vzorek budou nejvhodnější pro dědečkův nový zimní kabát, pro tatínkův oblek a pro maminčinu sukni a kabátek.

Brzy poté přišel z Brna těžký balík s látkami a k nám domů byl pozvaný krejčí. Bydlel v Plzni. Přijel vlakem a přivezl s sebou spoustu módních časopisů. Vzal každému z nás míry, udělal si poznámky, načrtl modely a odjel nazpět do Plzně. Když přijel podruhé, zdvořile a s úsměvy, přivezl s sebou v kufru oděvy na první zkoušku. Moc ráda jsem přihlížela, jak krejčí maloval bílou křídou čáry přímo na látku. Někdy byla třeba i druhá zkouška. A pak na konec přišlo šatstvo, nové a krásné. Mělo vydržet po celý život nebo alespoň po mnoho sezon.

Naše rodina byla velice šetrná. Nic, co se dalo ještě použít, se nikdy nevyhodilo. Šaty pro mě byly vždycky hodně založené, aby se daly popustit, až povyrostu. A boty byly vždycky o jedno číslo větší, abych je mohla nosit ještě další rok.

Dodnes schovávám zbytky látek a jídla nebo kousky vlny. Neplýtvat byl, a do jisté míry stále ještě je, evropský zvyk. Je součástí tradice a nemá to co dělat s chudobou či blahobytem. Má babička Katy byla mistryní v šetrnosti. Párala staré svetry a nové upletla z vlny, kterou nejdřív vyprala a natáhla, aby byla opět hladká. Staré punčochy, které se už nedaly spravit, nastříhala na spirály. Z nich pak velikým háčkem vyráběla docela hezké hnědé, béžové a černé koberečky, příjemné a pružné na došlap. Jejím dalším zvykem bylo schovávat použité zápalky. Měla je na okraji sporáku a těmi vypálenými zapalovala jeden hořák od druhého.

V pletení pokračovala i v Terezíně. Stařenky, co s ní bydlely, jí nosily roztrhané svetry a jiné pletené oděvy. Pečlivě je rozpárala a pletla z nich ponožtičky pro malé děti. Vyráběla jich celé tucty a rozdávala je. Po válce upletla pár maličkých bílých ponožek pro svého pravnuka, našeho Petříčka. Mám je dodnes schované.

Když jsem vyrostla, babička mi vysvětlila příčiny své mimořádné šetrnosti. Moji prarodiče měli ještě dva syny, kteří se narodili po mém otci Hansovi. Jeden se jmenoval Ernst Benjamin a druhý Friedrich. Friedrich umřel dřív, než jsem se narodila. Žil v ústavu pro duševně choré. Co mu bylo, nevím, možná, že byl mentálně opožděný. Ode dne, kdy byl hospitalizován, začala babička šetřit, aby měli jeho bratři peníze na jeho péči, až jednou budou rodiče mrtví. Friedrich zemřel, když mu bylo dvacet let. Babička už ale nedokázala po tolika letech svůj sklon k šetrnosti změnit.

O mnoho let později se mi také narodily tři děti; dva chlapci a holčička Michaela. V osmi letech onemocněla smrtelnou chorobou a lékaři nám řekli, že nemá žádnou naději na přežití. Nedokázali nám ani říct, jak dlouho bude žít. Začali jsme usilovně šetřit – skoro tak extrémně jako má babička – s nadějí, že se nestane břemenem pro své bratry, kdybychom zemřeli dřív než ona. Zemřela ve dvaceti letech stejně jako Friedrich.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odložený život.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.