Copyright © Petra Vladyka, 2018

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-6065-5

TOTO NENÍ ÚVOD
(ten se totiž většinou nečte)

Tuto knihu jsem napsal, protože mě k tomu mí známí i účastníci mých kurzů léta vyzývali, a také proto, že jsem zjistil, že většina lidí se potýká s problémy, jejichž řešení v knize nabízím. O to víc, oč je jejich založení více „pravohemisférické“ – tradiční školní systém je totiž zcela levohemisférický. Napsal jsem ji pro ty z vás, kdo jste tradičními metodami ve škole nedocílili žádných zázraků, komu to ve škole připadalo nudné a moc mu to nešlo, nebo kdo se už léta učíte cizí jazyk, ale jste stále na jednom místě, či máte pocit, že si toho „normálně“ moc nezapamatujete.

Zvolil jsem formu rozhovoru, kterou mi pomohla utvářet Marcela Dohnalová, za což jí děkuji. Tedy rozhovor, který plyne od jednoho tématu k druhému a stále odbíhá, což je ale typicky pravohemisférický rys. Těm, kdo jsou zvyklí na jasné třídění za a), za b), za c) a na konci kapitoly souhrn, tento způsob možná nebude zpočátku úplně vyhovovat.

Nejedná se o odbornou publikaci, nicméně díky formě rozhovoru jsme se dostali k těm nejčastějším dotazům, které mi účastníci mých kurzů nebo mí známí kladou. Některé poznatky cituji: jsou zde jen ty nejdůležitější objasňující body z neurologie a jsou maximálně zjednodušeny – naprostá většina poznatků vychází z mé více než dvacetileté praxe.

Před více než dvaceti lety jsem vytvořil seminář, modul, který s trochou inovace používám dodnes. Původní název Učíme se jinak jsem v průběhu práce změnil na Učení a paměť pravou hemisférou. Stejně jako tato kniha pojednává seminář asi ze dvou třetin o učení se jazykům, seminář navíc obsahuje diagnostiku učebního stylu, návrhy, jak postupovat v individuálním případě, praktické procvičování postupů, detailní rozbor důležitých témat a rovněž i některé body, které jsou podle mého názoru již dost daleko za hranicí, kterou vymezuje tradiční přístup a kterou by někdo mohl označit za čiré bláznovství – jako je například otázka kvantového učení či zcela nový pohled na poruchy s předponou „dys“, kde se ukazuje nikoli hendikep, ale skrytá genialita. V knize osvětluji i některá témata, která naplňují smysl pořekadla „Všechno je jinak!“

Často slýchám věty typu „Jsem dřevo na jazyky (matematiku, češtinu…)!“ V každé oblasti samozřejmě najdeme výjimečné nadané lidi, kdybychom si ale udělali statistiku, zjistili bychom, že těch opravdu talentovaných je jen pár a že nás „dřev“ je mnoho, vlastně převaha. Pak se ale raději označujme za úplně normální. Já osobně rozhodně nemám geniální paměť, nemůžu říct ani hodně dobrou – ani na cizí slova, ani na seznamy, ani na jména, stejně jako většina lidí. Už se asi v tomhle životě nestaneme Einsteiny a jinými génii… Co ale můžeme udělat, a v čem bych vás prostřednictvím této knihy chtěl podpořit, je vybrat si takové pomůcky a postupy, nejlépe sami sobě na míru, aby každý s úplně obyčejnou pamětí a běžnými schopnostmi mohl podávat téměř geniální výkony. Sníme o mnoha věcech. V oblasti učení a paměti se mi líbí, že budete-li mít záměr a něco pro něj začnete dělat, pak se dřív či později stane skutečností – prostě si sen splníte sami!

Kapitola 1

JEDNOLETÉ DÍTĚ TO VÍ – ŠKOLY BOHUŽEL NE…

Přišla jsem za tebou, protože potřebuji dvě věci: rychle se naučit nový jazyk (španělsky), protože naše firma má pobočku ve Španělsku a já jsem dostala nabídku pracovat tam, ale podmínkou je aktivní znalost jazyka. A pak také začít mluvit v angličtině, kterou se už dlouho učím, ale nejsem schopná se v ní pořádně dorozumět.

Já jsem na jednu stranu příznivcem metody hození do vody, ale vlastně ne tak docela. Vzpomínám si, že když jsem se jako dítě měl učit plavat, hodili mě do vody, ale já jsem začal lokat vodu a topit se, protože moje vyděšení bylo tak velké, že jsem si v tu chvíli neuvědomil, že mám začít dělat tempa, která mi ukazovali na břehu. A proto, aby se lidi nezačali topit, je dobré před tím, než někoho hodíme do vody, ukázat mu a hlavně s ním nacvičit, co má „v té vodě“ dělat. V našem případě je tou vodou cizojazyčné prostředí a pomoct ti může záchranný pás, který jsem nazval „Tajemství cestovatelů“.

Co to je?

Je to způsob, jak se okamžitě domluvit v cizím jazyce. V podstatě skutečně okamžitě, téměř bez učení a v jakémkoli cizím jazyce. Vždycky mě fascinovalo, že existují cestovatelé, kteří ať jedou kamkoli, do jakékoli tramtárie, již druhý den se dokážou domluvit s místními.

Jednoho takového kamaráda mám, ten se opravdu domluví za pár dní třeba i s Papuánci… a po jejich… Jak to tedy dělá? Vždyť to je přece zvláštní schopnost?

Hodně mě to zajímalo a nějakým způsobem jsem přišel na to, jak to jde. Je třeba se naučit čtyři plus šest základních slov: tzn. čtyři otázková slova: co – kde – kdy – kolik a pět nebo šest sloves: být – mít – chtít – moct – jít/což je často i jet. A pokud jazyk časuje (např. angličtina a čínština nečasují), pak je třeba se naučit slovesa v první osobě čísla jednotného i ve druhé osobě čísla množného. Bude to tvar, kterým budeš oslovovat jiné osoby. Takže mám – máte? Chci – chcete? Jsem – jste? Pozdrav, děkuji a prosím do toho nepočítám, to jsou samozřejmě úplně první slova, která je třeba se naučit. Na všechno ostatní stačí ten nejmenší kapesní slovník. A s touto výbavou už se člověk „neutopí“. Na samý začátek to úplně stačí. S tímto se dá nějak dorozumět v podstatě kdekoliv.

Je možné, že to někde nebude fungovat?

Ano, například v Číně a dalších asijských zemích, kde je „domečkové písmo“. Čínstina je navíc tzv. tónový jazyk, takže i kdyby ses naučila správnou výslovnost, může to mít několik desítek významů – je potřeba to říct ještě určitým tónem…

A co dělat v takových případech?

Proniknout alespoň do základů čtyř tónů, ty si u slov značit. Dále si pro jistotu vytisknout ta nejdůležitější sdělení v domečkovém písmu, na druhou stranu si napsat, co která fráze znamená a nosit je zkrátka s sebou…

Nebo si můžeš koupit tričko s piktogramy, popř. si ho vyrobit sama. Na netu najdeš sadu piktogramů, kterou si vytiskneš, a v copy studiu ti z toho udělají nažehlovací obtisk na tričko. Pak už možná nebudeš potřebovat žádnou řeč, jen snad druhé tričko s piktogramy, aby sis ho mohla měnit.

To jsou dobré tipy, ale já tam jedu pracovně. Když se mi tedy podaří udělat něco se svou angličtinou, abych byla schopná mluvit, pak se jistě s částí manažerů domluvím anglicky. Ale předpokládám, že úplně všichni lidé ve Španělsku anglicky nemluví…

Ve Španělsku bych opravdu na angličtinu nespoléhal, takže to chce španělštinu. Hodně záleží na tom, jakou práci tam budeš vykonávat. Jestli tam hodláš dělat au pair čili chůvu, dentistu, nebo prodávat v obchodě s oblečením.

Jak to myslíš, že na tom záleží?

V případě dentisty stačí pro práci asi 20–40 frází. To tvoří 95 % komunikace s pacientem a stále se to opakuje. Školil jsem angličtinu právě zubní lékaře a vím, že to vlastně stačí pro běžná ošetření, věci okolo zvládne už sestra/asistentka. Komplikované případy a operace se pak řeší jinde.

Měl jsem jednoho klienta, který zavolal a že prý za týden nastupuje ve fastfoodu někde v Austrálii, že krom pár slov neumí vůbec anglicky a doslechl se, že prý znám nějaké zázračné metody, jak bych ho mohl naučit do té doby anglicky mluvit. Řekl jsem mu, že to považuju za reálné…

Takže byl na nějakém speciálním kurzu?

Ne, ten jsem zrovna neměl. Je ale fakt, že na sugestopedických jazykových kurzech, které dělám přes 20 let, se každý může naučit za 8–9 dní tzv. basic, tedy slovní zásobu nejpodstatnějších asi 1000 slov a mluvit v rozsahu asi 800 slov, což krásně stačí na běžnou konverzaci.

Ale říkáš, že se kurz zrovna nekonal, tak to jste ve dne v noci dřeli angličtinu?

Ne…, měl jsem s ním jenom 2 hodiny.

Počkej, to ale fakt není možné… Přece se za 2 hodiny nenaučí anglicky!

Ano a ne… On hlavně potřeboval angličtinu pro práci. Takže jsme společně sestavili věty, které se budou v jeho případě nejčastěji říkat za pultem, co budou říkat zákazníci a co on bude odpovídat… Dokonce jsme si na první hodinu dali sraz v pobočce onoho řetězce, který je i v Praze, seděli blízko pultu, zapisovali věty, které se tam nejčastěji říkají a doplňovali možné varianty. Pak jsem mu všechny věty nahrál v dvojjazyčném učebním formátu (o tom bude podrobněji řeč dále). Vešlo se to ani ne do čtyřicetiminutové nahrávky. Jeho úkolem bylo si pak během zbývajícího týdne tuto nahrávku zaktivizovat tak, aby věty říkal automaticky. Pak jsme ještě udělali druhou lekci, kde jsme nahráli osobní údaje, věty při pohovoru s imigračními úředníky, pro nastoupení do práce a věty provozního charakteru. Tím pokryl asi 90 % všeho, co potřeboval pro práci.

Na vše ostatní, aspoň zpočátku, stačí „tajemství cestovatelů“. Všimni si, že je to v podstatě opačný postup, než zažiješ v tradičním přístupu. Tam chodíš několik let na angličtinu, pak někam přijedeš a stejně nemluvíš… a možná ani moc nerozumíš. Tady se naučíš to nejdůležitější, co budeš v praxi potřebovat, to si rozmluvíš a pak v praxi podle potřeby rozšiřuješ…

No… nevím, jestli bych si to troufla. Zdá se, že on se toho tedy nebál, když si vyjednal práci, aniž by uměl jazyk…

Asi ne, proto se mi líbil – že měl nejen odvahu, ale i VÍRU a hlavně silný ZÁMĚR! To je totiž to vůbec nejdůležitější…

Hmm. Asi by stálo za to, si o tom ještě později promluvit. Můžeme se teď ale vrátit ke mně?

Jedu do Španělska, kde budu pracovat jako asistentka manažera, takže administrativní práce.

Kromě jednoduché obecné španělštiny budeme tedy trénovat slovní zásobu a věty, týkající se provozu kanceláře a běžného chodu sekretariátu.

Použijeme moji metodu „Cizí jazyk za 15 až 20 hodin“, což je metoda čistě konverzační, prostřednictvím nahrávek, které se získávají nahráváním dění na hodině. Je to velice intenzivní metoda, při níž se během 15, maximálně 20 hodin s lektorem naučíš jazyk v rozsahu basic, tedy opět našich asi 1000 slov. Většinu z nich budeš schopná živě používat – tzn. budeš mluvit. Jediná podmínka je opakovat si vytvořené nahrávky, které mají samozřejmě určité zásady. Ty detailně probíráme na semináři, je jich vícero. Tyto zásady se musí dodržet a musí to být podle určitého sledu. Jakmile se tento sled poruší, přestává to být efektivní. Téměř všechny jazykové komplety (tzn. knihy s nahrávkami) jsou nepříliš účinné, protože tvůrci často vůbec neznají zákonitosti vnímání, dávají tam příliš dlouhé věty apod. Účinnost tím prudce klesá. V další části knihy uvádím strukturu, jak by jazyková nahrávka měla vypadat, aby byla k něčemu.

Můžeš mi trochu podrobněji přiblížit tu metodu „Cizí jazyk za 15 až 20 hodin“?

Je to metoda překládaného rozhovoru one-to-one, tedy se soukromým lektorem, který umí oba jazyky, tvoji mateřštinu a jazyk, co se chceš naučit. Je určena pro úplné a „falešné“ začátečníky. Jedná se vlastně o normální živý rozhovor na různá témata. Jen se vše překládá a vše se nahrává. Z hodiny si pak odneseš nahrávku, kterou bys měla do příští hodiny denně asi 8x až 10x nahlas opakovat.

Tím si to aktivuješ. Což představuje dalších osm učebních hodin (po 45 min.), které do toho vložíš. Z toho vyplývá, že za oněch proklamovaných patnáct až dvacet hodin s lektorem opravdu není možné se jazyk naučit, trik spočívá v tom, že si rozhovor ještě aktivuješ doma sama, s nahrávkou vytvořenou podle všech zákonitostí. Když znásobíme počet hodin a jejich opakování nahlas, dostaneme se nad sto hodin.

Mé sugestopedické kurzy mají kolem devadesáti hodin. Ještě nikdy jsem neslyšel, že by někdo úplného začátečníka, který se ten jazyk nikdy neučil, dokázal naučit jazyk v rozsahu basic za méně než osmdesát hodin!

Pokud někdo najde metodu, která to u normálního člověka dokáže za kratší dobu, ať mi dá vědět, já tu metodu na sobě vyzkouším, a bude-li fungovat, budu ji všude propagovat!

Na netu se občas objevuje reklama, která slibuje, že nám proslulý lingvista prozradí svoji tajnou metodu, že budeme do 14 dnů plynule mluvit a podobně…

Rád se o všem vždy přesvědčím sám. Právě jednu takovou metodu jsem osobně vyzkoušel, zaplatil jsem a dostal jsem po netu metodu „dvou kolonek“. Tedy v jedné kolonce je slovo česky a v druhé v cizím jazyce. Nic víc! Neříkám, že je to úplný podvod, krom tvrzení, že je to zázračná metoda a že budeš touto metodou do 14 dnů mluvit, to je opravdu nesmysl. Je to vlastně pořád nejobyčejnější školní metoda, kde máš vedle sebe dvě slova a učíš se je nazpaměť. Ty ale potřebuješ mluvit ve větách, to tě tato „analytická metoda“ jednotlivých slov nazpaměť nemůže nikdy naučit. O tom bude řeč později.

Každopádně je možné se 1000 slov z cizího jazyka v krátké době naučit tzv. pasivně, tedy že těm slovům rozumíš, ale podle mě není pro normálního člověka možné, aby v rozsahu 90–100 hodin začal mluvit aktivně. To jsem zažíval jen v sugestopedických/superlearningových kurzech. Jejich výhodou je, že ty fungují pro všechny, nejen tedy pro ty nadprůměrně talentované, ale doslova úplně pro každého.

Zní mi to skoro jako reklama…

Je fakt, že tuto metodu mám rád, je zábavná, během týdne pronikneš do jazyka, nemluvíš sice bezchybně, ale dorozumíš se a mluvíš! Jinak jsem v tom ale nevinně, nedělám reklamu sobě… Po více než 20 letech výuky angličtiny touto metodou jsem už tyto kurzy uzavřel. Ačkoliv není vyloučeno, že ještě párkrát udělám sugestopedickou španělštinu, ta mě baví, má šťávu…

Pokud nenajdu jinou, efektivnější metodu, budu sugestopedii propagovat dál. Nejvíc záleží na tom, kdo kurz vede. Můžeš být nadšená, nebo to naopak může být průšvih. Ještě se o sugestopedii zmíním.

Jaké tedy mám možnosti?

Kromě návštěvy kurzu je také možné si najít lektora, se kterým se budeš scházet dvakrát týdně a učit se s ním výše zmíněným způsobem („Cizí jazyk za 15 až 20 hodin“), který zapojuje i nevědomí.

Co je to nevědomí?

To je další vesmír v nás, o kterém my ale nemáme ponětí. Klasický školní systém používá vědomou pozornost a neustále nás k udržení této vědomé pozornosti nabádá. Kdežto Lozanov, zakladatel sugestopedie, chtěl do procesu učení zapojit další složky. Výzkumy odhadují, že mozek zpracovává až 400 milionů bitů za vteřinu a my si z toho uvědomujeme pouze dva tisíce, což je jedna dvěstětisícina. Mozek zpracovává vnitřní i vnější podněty, zprostředkované všemi našimi smysly – zrak, sluch, čich, hmat, chuť – takže vnímáme například vibrace letadel, která nad námi prolétávají v několikakilometrové výšce, aniž bychom si to nutně uvědomovali. Někam zaměříme pozornost a vše si „vyfotíme“, do nás se to zapíše jako celkový obraz, ale my si neuvědomujeme všechny detaily. Nemáme to vše vědomě propojeno, funguje tam účinný filtr, a asi je to dobře, protože jinak bychom se možná zbláznili. Nicméně je to v nás všechno uloženo jako fotografie. Existují metody (aniž bych je propagoval), jak si tyto informace z paměti vyvolat – např. hypnózou – každopádně se o tomto faktu lze přesvědčit. Teď jsme například v restauraci a nahráváme všechny zvuky. Uvědomujeme si celkový ruch, občas zakřičení dítěte, ale ukládá se v nás vše. Náš sluch a vůbec naše smysly jsou mnohem dokonalejší, než si myslíme. Je to něco jako superpočítač, kterému se asi nic nevyrovná.

Vědomé vnímání tvoří jen nepatrný zlomek celkového vnímání, je to jako kapka v jezeře. Nám se možná zdá, že naše vnímání je omezené, ale já bych řekl, že naše vnímání je naprosto úžasné, gigantické, naprosto vesmírné, jenomže si uvědomujeme jen tu kapičku v jezeře. A ještě záleží na tom, co jsme schopni si z toho uvědomovaného materiálu vybavit, vyvolat. Normálním způsobem to moc nejde. Alternativní metody k tomu ale mají přístup. Když si představíš, že každou vteřinu se do nás z vnějšího světa nahrává řádově až stotisíckrát víc, než si uvědomujeme, pak je to ohromující skutečnost, další vesmír v nás.

To je opravdu zajímavé. A jak bych já tato fakta mohla při učení jazyka využít?

Hned se k tomu dostaneme. Lozanovova metoda – sugestopedie – zapojuje všechny složky vnímání. Neurolog a psychiatr Lozanov byl pravděpodobně první, kdo integroval nevědomé vnímání do procesu učení. Vlastně jakýkoliv moderní přístup by měl integrovat tohle nevědomé vnímání, které je stotisíckrát silnější. To znamená, že když se nám podaří zapojit, jakýmkoliv přístupem, byť jenom jedno promile toho, co jsme schopni pojmout, učení se nesmírně urychlí. Toto je Lozanovův princip: bombardovat nás mnohokrát větším množstvím informací, než kolik dokážeme vědomě vnímat a „normálně“ si pamatovat. Výuka jazyka se urychlí také tím, že se jím budeš zabývat ne jednou týdně, ale po nějakou dobu denně, od rána do večera, několik dní za sebou… Pak totiž začneš zapojovat nevědomé procesy. Lozanov byl přesvědčen, že nejlepší dispozicí pro lektora je kombinace profesí psychoterapeut a odborník na jazyk. Aby byl schopen odhadnout, jak se žák cítí a podporoval ho. Ne jako tradiční přístup ve škole, kde učitel „ví“ a přistupuje k žákům s apelem „Koukejte se to naučit a pak vás vyzkoušíme!“. Má to být role přítele – asistenta, někoho, kdo žáka podporuje, povzbuzuje, odbourává jeho stres, aby se cítil příjemně. To je jedna ze základních podmínek učení – žák se musí cítit dobře. Během těch dlouhých let, co jsem dělal sugestopedické jazykové kurzy, se lidem na konci společně stráveného týdne nikomu nechtělo loučit, protože se při učení cítili tak dobře, jak se jim to ve škole stalo jen velmi vzácně, prostě si to užili. A podobně to má vypadat i při individuálním učení ve dvojici, s lektorem. Možná při tom nebude taková legrace jako ve skupině, ale je důležité, aby to co nejméně připomínalo tradiční školní přístup.

To je asi důvod, proč mě ve škole učení nebavilo a nešlo mi.

Je to extrémně důležité téma. Je potřeba se podívat nejprve na celkový koncept naší školy, který je založený na negativním přístupu. V podstatě veškeré oficiální školní známkování je založeno hlavně na hledání a počítání chyb. Například, když děti píší diktát, v němž je 400 slov, a udělají čtyři hrubky, dostanou pětku, ale kam se podělo těch 99 %, která měli správně? Jako by nebyla, ta se nehodnotí. Vždyť je to skoro všechno správně! Jenže dítě dostane pětku, jako že nic neumí – to je přece nesmysl! To je základní problém, že tradiční škola je takto postavena doslova na hlavu.

S tímto systémem jsme vyrostli a hledání chyb nám připadá normální, ale normální to vůbec není! Vůbec neoceňujeme to, co je dobře. A to ovlivňuje i náš život. Jestliže škola je postavena na hledání chyb – když si představíš, kolik let strávíš ve škole, od šesti let, u středoškoláků do devatenácti, u vysokoškoláků do čtyřiadvaceti – po tolika letech se nám takový způsob pohledu na učení zaryje pod kůži a na vše se pak díváme tímto filtrem – hledáme chyby a neoceňujeme to, co je pozitivní. To je naprosto nevyvážený, zcela negativní přístup. A jestliže je škola zaměřena na hledání negativ, pak je tím ovlivněna celá výchova a posléze celá společnost – vyhledává jen ty negativní věci a soustředí se na kritiku.

Jsem rád, že jsem se kdysi setkal se sugestopedií, která podporuje, podněcuje učení a staví na pozitivech.

Občas se mi zdá dost děsný sen, že jsem ve škole na stupínku z něčeho zkoušená…

To je vedlejší efekt stresové reakce, strach ze zkoušení způsobí, že to, co by dítě v klidu v pohodě přeříkalo, při zkoušení poplete nebo zapomene. Nedávno jsem četl, že vědci zjistili, že mozek nejlépe pracuje, pokud je v klidu – což mě rozesmálo, protože to víme všichni už od první třídy. Nemusíš být ale jen ve škole – půjdeš třeba po ulici a najednou tě osloví Angličan a bude chtít znát cestu k nějaké památce, cestu, kterou znáš nazpaměť. Protože jsi to nečekala a protože pravidelně nemluvíš anglicky, vykoktáš ze sebe cosi strašného, hotentotského, ale pak se budeš rvát za vlasy, že se osm let učíš anglicky a nedala jsi dohromady žádnou kloudnou větu. To je ale normální důsledek stresové reakce. V sugestopedii tohle všechno eliminujeme, místo jakéhokoli hodnocení dáváme podporu. Přijímám všechno, co lidé řeknou, i když je to nedokonalé. To žádný učitel tradiční školy nemůže dopustit, že by něco neopravoval… Učení je přirozený proces, proto v sugestopedii neopravujeme nikdy hned a nikdy přímo.

Je fakt, že malému dítěti, když se učí mluvit, také neříkáme: „Říkáš to špatně, musíš se to hned naučit správně!“

No, a když takový Pepíček poprvé řekne slom (místo strom) – rodiče mají dokonce radost! Budou mu to říkat trpělivě znova a znova a vědí, že Pepíček to dříve či později začne říkat dobře, stejně jako všechna ostatní slova. Na všechno máme nějaký čas. Je to proces postupného vybrušování, zlepšování. Ani my sami se nemusíme rozčilovat, že něco hned neříkáme perfektně… Jsme vlastně ve fázi malého dítěte, děláme první krůčky v cizím jazyce, potřebujeme laskavé přijetí a čas.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Učení a paměť pravou hemisférou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.